ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року		Справа № 260/7/21 пров. № А/857/12252/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Большакової О.О., Курильця А.Р.,
при секретарі судового засідання – Ратушній М.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Великоберезнянського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (правонаступник Ужгородський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року (суддя Дору Ю.Ю., м.Ужгород, повний текст складено 17 травня 2021 року),-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Великоберезнянського районного військового комісаріату Закарпатської області (далі – РВК; правонаступник - Великоберезнянський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (далі – ТЦК) в якому просив:
визнати протиправним та скасувати пункт 4.1 наказу РВК (по особовому складу державних службовців) від 30.10.2020 №72 (далі – Наказ №72);
поновити позивача на посаді головного спеціаліста відділення комплектування РВК (далі – Посада) або на іншій рівнозначній посаді;
стягнути з РВК на користь позивача вимушений прогул за кожен день після звільнення етапом на день винесення рішення; допустити негайне виконання рішення в частині сплати вимушеного прогулу за місяць. 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішення, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги з посиланням на окремі обставини справи вказує, що відповідачем при звільненні позивача не враховано обставини, що дають йому право на переважне залишення на роботі: наявність двох утриманців, навчання у вищому закладі з контрактною формою навчання, наявність статусу учасника бойових дій та ветерана військової служби, наявність на утриманні дитини-інваліда, за якою позивач оформив опіку, а також не дотримано норми частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» (далі – Закон № 889-VIII) щодо пропонування державному службовцю будь-якої вакантної посади державної служби у тому самому державному органі.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Крім того, відповідачем направлено до апеляційного суду клопотання про заміну сторони відповідача правонаступником, яке обґрунтовано тим, що Директивою командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 09.06.2021 №Д-3дск щодо перепрофілювання територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки ТЦК переоформлено в Ужгородський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (далі –РТЦ).
Статтею 52 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС) визначено, що у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання заявника про заміну сторони відповідача ТЦК на правонаступника РТЦ.
Також до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю останньої в іншому судовому засідання при розгляді кримінальної справи №305/1059/19.
Розглянувши вказане клопотання, суд апеляційної інстанції вважає, що таке не підлягає задоволенню, так як розгляд справи уже неодноразово відклався на підставі клопотань сторін (12.08.2021, 26.08.2021), позивач та його представник завчасно (06.09.2021, 07.09.2021) та належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Крім того, неможливість явки представника позивача в судове засідання не є перешкодою для безпосередньої участі самого позивача під час судового розгляду справи.
Відповідно до частини другої статті 313 КАС неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні позивача була дотримана процедура звільнення, що передбачена вимогами Закону №889-VIII.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи зроблені з правильним застосуванням норм матеріального та дотриманням норм процесуального права з таких міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що наказом РВК від 01.11.2017 №188 позивача прийнято на роботу до РВК та призначено на Посаду (а.с.13)
28.12.2019 ОСОБА_1 отримав попередження про майбутнє звільнення із займаної Посади №3075. Відповідно до змісту даного попередження, відповідач повідомив позивача про те, що у зв`язку із скороченням чисельності працівників на підставі директиви командувача військ ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 26.12.2019 № Д-11дск та нового штату, відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП) останнього буде звільнено із займаної Посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП в термін до 31.03.2020. Вакантні посади будуть запропоновані після затвердження штатів (а.с.14).
Отримавши відповідне попередження, 30.01.2020 позивач звернувся до військового комісара РВК із заявою, в якій просив надати йому інформацію щодо вакантних місць та просив врахувати наявність у нього обставин, що надають йому право переважного залишення на роботі та повинні бути враховані роботодавцем при вирішенні питання звільнення працівника без його згоди. Зокрема, до них відносяться: наявність двох утриманців; навчання у вищому навчальному закладі з контрактною формою навчання; наявність статусу учасника бойових дій та ветерана військової служби; наявність на утримання дитини інваліда, за якою позивач оформив опіку. До відповідного звернення позивач надав всі документи, що підтверджували вказані ним обставини та просив їх врахувати (а.с.15-25).
У відповідь на дане звернення, відповідач листом від 10.02.2020 №178 повідомив ОСОБА_1 , що відповідно до нового штатного розпису ТЦК позивачу пропонуються наступні рівноцінні вакантні посади державної служби:
Головний спеціаліст командування ТЦК на період перебування працівника у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з посадовим окладом 5300 грн. Водночас, зазначено, що така посада потребує наявності освіти в галузі права, яка згідно особової справи позивача у нього відсутня.
Також запропоновано посаду завідувача складу відділення забезпечення ТЦК з посадовим окладом 4414 грн на місяць посада державної служби (а.с.26).
28.09.2020 ОСОБА_1 отримано ще одне повідомлення про майбутнє звільнення №1805 (далі – Попередження). Відповідно до змісту даного Попередження, відповідач повідомив позивача про те, що у зв`язку із скороченням чисельності працівників на підставі спільної Директиви Міністерства оборони України (далі – МОУ) та генерального штабу Збройних Сил України (далі – Генштаб, ЗСУ відповідно) від 02.09.2020 № Д-321/7/дек (далі – Директива) та нового штату, відповідно до Закону №889-VIII останнього буде звільнено із займаної Посади за пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII в термін до 30.10.2020.
Разом з тим, згідно наказу військового комісара РВК від 27.08.2020 №55, ОСОБА_1 перебував у додатковій оплачуваній відпустці у зв`язку з навчанням в термін з 01.09.2020 по 30.12.2020 (а.с.71).
Наказом №72 ОСОБА_1 , Посада, звільнено з 31.12.2020 відповідно до пункту 1 частини першої та частини п`ятої статті 87 Закону №889-VIII у зв`язку із скороченням штату працівників. Підставою для звільнення в оспорюваному наказі вказано спільну Директиву, витяг із наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 06.10.2020 № 6дск, Попередження (а.с.34).
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Так, принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено в Законі №889-VIII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Відповідно до частин першої-третьої статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII визначено, що державна служба може бути припинена за ініціативою суб`єкта призначення.
Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII).
За змістом частини третьої статті 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
З матеріалів справи видно, що Попередження про майбутнє вивільнення із займаної Посади позивач отримав 28.09.2020.
Щодо посилань скаржника про те, що відповідачем не вчинялось жодних дій щодо залишення його на Посаді з врахуванням тих обставин, що в нього на утримання перебуває два утриманці; він навчається у вищому навчальному закладі з контрактною формою навчання; має статус учасника бойових дій та ветерана військової служби,  а також є опікуном дитини інваліда, то апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
02.02.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 (далі Закон - №378-IX), внаслідок чого статтю 49-2 КЗпП доповнено частиною п`ятою, якою регламентовано порядок вивільнення працівників, які мають статус державних службовців.
Відповідно до вищезазначеної норми, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону №889-VIII, здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:
про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;
у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;
не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
Таким чином, станом на час звільнення позивача, нормами КзПП та Закону №889-VIII не було передбачено обов`язку роботодавця переводити державного службовця за його згодою на іншу роботу, як і не було передбачено обов`язку врахування переважного права на залишення на роботі. Норма статті передбачала дотримання порядку попередження про наступне вивільнення.
З матеріалів справи видно, що відповідачем під час звільнення позивача було дотримано норми законодавства про працю, зокрема в частині повідомлення про наступне вивільнення.
Виходячи з того, що відповідачем при звільненні позивача 30.10.2020 була дотримана процедура щодо належного персонального попередження позивача не пізніше ніж за 30 календарних днів, суд апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для поновлення позивача на Посаді.
Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 21 вересня 2021 року.