ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
13 липня 2021 року           справа №360/1151/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Міронової Г.М., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року (повне судове рішення складено 06 квітня 2021 року в м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/1151/21 (суддя в І інстанції Шембелян В.С.) за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                          УСТАНОВИВ:

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області (далі - Управління), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за віком за минулий період з 18.03.2020 по 31.08.2020 та за вересень 2020 року 4942,57 грн, в загальній сумі 49 009,05 гривень;
- стягнути з Управління на користь позивача пенсію за минулий період з 18.03.2020 по 31.08.2020 та за вересень 2020 року 4942,57 грн, в загальній сумі 49 009,05 гривень з нарахуванням компенсації втрати частини доходів;
- стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 24 000,00 гривень.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач отримує пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , та має право на отримання пенсійних виплат довічно відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі – Закон № 1058-ІV).
У березні 2020 року позивач звернувся до Управління із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком 1. Відповідачем було відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом свої прав. Листом від 13.10.2020 № 1229-0102-8/2915 відповідачем йому повідомлено, що рішення суду по справі № 360/1757/20 виконано та пенсію за період з 18.03.2020 по 31.08.2020 та за вересень 2020 рік 4942,57 грн, в загальній сумі 49 009,05 грн нараховано на окрему додаткову відомість та буде виплачено на умовах окремого порядку. 
У січні 2021 року, не отримавши заборгованість з пенсії, позивач повторно звернувся до відповідача з заявою про виплату заборгованості з пенсії за період з березня до вересня 2020 року. Листами від 29.01.2021 № 6-4/Ч-018-122/21 та від 24.02.2021 № 1229-0102-8/1386 УПФУ в Попаснянському районі повідомило, що суми доплати з 18.03.2020 по 31.08.2020 з доплатою за вересень 2020 року обліковано в управлінні та за ці періоди виплату пенсії буде здійснено відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України “Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам” від 05.11.2014 № 637 (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 788) після прийняття Кабінетом Міністрів України передбаченого вказаною нормою окремого порядку. 
Позивач вважає, що бездіяльність відповідача, яка полягає у неперерахуванні на його користь нарахованої йому пенсії за минулий період з 18.03.2020 по 31.08.2020 та за вересень 2020 року 4942,57 грн, в загальній сумі 49 009,05 грн є протиправною та такою, що порушує норми законодавства.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду 01 квітня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості з пенсії за період з 18.03.2020 по 31.08.2020 та за вересень 2020 рік.
Зобов`язано відповідача виплатити ОСОБА_1 заборгованість з пенсії за період з 18.03.2020 по 31.08.2020 та за вересень 2020 рік.
В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду в частині, в якій в задоволенні позовних вимог відмовлено, та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги стверджується про не застосування судом першої інстанції ефективного способу захисту його прав у вигляді стягнення сум, наявності підстав для проведення компенсації несвоєчасно сплачених сум та моральної шкоди.
Всі особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули, тому апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_2 , виданий Кіровським МС КДМС України в Луганській області, РНОКПП НОМЕР_3 , є внутрішньо переміщеною особою відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 11.10.2017 № 9907 та пенсіонером згідно з пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 (арк. спр. 7-9, 23).
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду № 360/1757/20 від 02.06.2020 (арк. спр. 10-20), яке набрало законної сили 07.08.2020 визнано протиправним та скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області від 25.03.2020 про відмову в призначенні пенсії на пільгових умовах за віком згідно п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» гр. ОСОБА_1 . Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області призначити ОСОБА_1 , за його заявою від 18.03.2020, зареєстрованою за № 934, пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 1 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з 18.03.2020.
Рішенням Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області № 122950000990 від 21.08.2020 (арк. спр. 42) позивачу призначена пенсія з 18.03.2020. 
Відповідно до довідки Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області № 1229-0102-7/2278 від 25.03.2021 розмір пенсії ОСОБА_1 з 18.03.2020 складає 8083,20 грн (арк. спр. 40). 
Листом відповідача № 1229-0102-8/2915 від 13.10.2020 позивачу повідомлено про те, що рішення суду по справі № 360/1757/20 виконано та пенсію за період з 18.03.2020 по 31.08.2020 та за вересень 2020 року 4942,57 грн, в загальній сумі 49 009,05 грн нараховано на окрему додаткову відомість та буде виплачено на умовах окремого порядку (арк. спр. 25).
13.01.2021 позивач звернувся до відповідача з заявою про перерахунок на його користь заборгованості з пенсії в сумі 49009,05 грн (арк. спр. 25).
Листом від 24.02.2021 № 1229-0102-8/1386 відповідач повідомив позивача, що суми доплати з 18.03.2020 по 31.08.2020 з доплатою за вересень 2020 року обліковано в управлінні та за ці періоди виплату пенсії буде здійснено відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 № 637 (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.201 № 788) після прийняття Кабінетом Міністрів України передбаченого вказаною нормою окремого порядку (арк. спр. 27).
З довідки відповідача вбачається, що пенсія за період з березня 2020 року по серпень 2020 року нарахована у розмірі 52149,68 грн, але не виплачена, а у вересні 2020 року нарахована та виплачена пенсія у розмірі 3140,63 грн (арк.спр.41).
Отже, невиплаченою залишилась сума 49009,05 грн (52149,68 - 3140,63).
Вирішуючи вимоги апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Суд першої інстанції в своєму рішенні належним чином вмотивував свій висновок про те, що здійснивши нарахування позивачу пенсії за період з 18.03.2020 по 31.08.2020 та за вересень 2020 рік відповідач безпідставно, всупереч вимог статті 46 Закону № 1058-IV, не виплатив позивачу таку пенсію.
Також слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише позивачем. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення відповідачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій в задоволенні частки позовних вимог відмовлено. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.
Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.
Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:
- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);
- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);
- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);
- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
В рамках адміністративного судочинства:
дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;
бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;
рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).
Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, зважаючи на встановлені у справі фактичні обставини, наведені норми чинного законодавства України, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу заборгованості по виплаті пенсії за період з 18.03.2020 по 31.08.2020 та за вересень 2020 рік та зобов`язання відповідача виплатити позивачу заборгованість з пенсії за період з 18.03.2020 по 31.08.2020 та за вересень 2020 рік.
У задоволенні позовних вимог майнового характеру про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з пенсії за період з 18.03.2020 по 31.08.2020 та за вересень 2020 рік слід відмовити з огляду на таке.
Положеннями статей 5 та 245 КАС України встановлено, що адміністративний суд, встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, повинен визнати такі рішення, дії або бездіяльність протиправними і зобов`язати відповідача провести нарахування та/або виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум.
Проте, з такими висновками місцевого суду не може погодитись судова колегія апеляційного суду.
Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява № 38722/02).
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові у справі № 21-1465а15 від 16 вересня 2015 року.
У вказаному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.
Відповідно до матеріалів справи пенсійний орган не заперечує, що ОСОБА_1 недоотримана пенсія в розмірі 49009,05 грн, тобто в конкретно визначеній сумі (а.с. 41).
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції з урахуванням приписів ч. 5 ст. 242 КАС України вважає, що у цьому випадку ефективним способом захисту прав позивача буде саме стягнення з відповідача недоотриманої пенсії за період з 18.03.2020 по 31.08.2020 та за вересень 2020 року в розмірі 49009,05 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів, суд зазначає наступне.
Згідно ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III (далі - Закон № 2050) компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Статтею 4 Закону №2050 та п.5 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Відповідно до статті 7 Закону № 2050 відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.
Позивач в якості належного способу захисту своїх прав обрав не зобов`язання нарахувати та виплатити неотриману пенсію, а стягнути конкретний розмір цієї заборгованості, доповнивши таку вимогу нарахуванням вказаної компенсації.
В той же час, ці вимоги є взаємовиключними: стягується заборгованість в конкретно визначеному розмірі.
Отже, вимога про нарахування компенсації, яку наразі немає можливості визначити в конкретному розмірі, поєднана зі стягненням певної суми, не може бути задоволена, оскільки є передчасною.
Позивач не позбавлений права заявити таку вимогу (щодо компенсації) після фактичної виплати йому недоотриманої пенсії.

Щодо вимог позивача про стягнення на його користь відшкодування моральної шкоди, суд дійшов таких висновків.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Аналіз наведеної норми законодавства вказує, що саме по собі порушення прав особи ще не свідчить про заподіяння їй моральної шкоди, оскільки така шкода повинна мати певний прояв у вигляді, зокрема, фізичних та/або душевних страждань, приниженні честі і гідності тощо, і наявність таких обставин повинна довести особа, яка вважає, що їй заподіяно моральну шкоду.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду у справі №818/1429/17 від 25.04.2019 та у справі №818/1393/17 від 12.11.2019.
Зважаючи на наведене вище, оцінивши і проаналізувавши надані позивачем докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем того, що оскаржуваними діями (бездіяльністю) відповідача йому заподіяно моральну шкоду. Позивач не надав до суду належних пояснень та будь-яких доказів того, в чому полягає така шкода, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань.
Так, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
Що стосується заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб`єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб.
За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню з обранням належного та ефективного  способу захисту порушених прав позивача.
Підстав для розподілу судових витрат в апеляційній інстанції немає.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив часткове порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду – частковому скасуванню.
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями  250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства  України, -          

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року у справі № 360/1151/21 – скасувати в частині зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області виплатити ОСОБА_1 заборгованість з пенсії за період з 18.03.2020 по 31.08.2020 та за вересень 2020 рік.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області про стягнення суму заборгованості з пенсійних виплат - задовольнити.
Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області (93300, Луганська область, Попаснянський район, м. Попасна, вул. Шкільна, 2, код ЄДРПОУ 21792608) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) заборгованість з пенсії за період з 18.03.2020 по 31.08.2020 та за вересень 2020 року в розмірі 49009 (сорок дев`ять тисяч дев`ять) гривень 05 коп.
В решті рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року у справі № 360/1151/21 - залишити без змін.
Повне судове рішення – 13 липня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. А. Блохін

                                                                                                                                                                                                                                                  Г.  М. Міронова