ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/22737/19                                                                       Головуючий у 1 інстанції: Качур І.А.
                                                                                                Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  06 липня 2021 року                                                                                            м. Київ
              Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                    Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                                      Кобаля М.І.
                                                                 Коротких А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - Міністерство внутрішніх справ України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач – ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства оборони України, третя особа - Міністерство внутрішніх справ України, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильський АЕС у 1987 році (категорія 1) з групою інвалідності II з 30.07.2018 року внаслідок травм та захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, оформлене пунктом 42 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги від 28.05.2019 року № 65, затвердженого Міністром оборони України 28.05.2019 року;
- зобов`язати Міністерство оборони України вирішити питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як інваліду II групи внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2018 року. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильський АЕС у 1987 році (категорія 1) з групою інвалідності II з 30.07.2018 року внаслідок травм та захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, оформлене пунктом 42 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги від 28.05.2019 року № 65, затвердженого Міністром оборони України 28.05.2019 року; Зобов`язано Міністерство оборони України вирішити питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як інваліду II групи внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2018 року.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач  - Міністерство оборони України подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує про неподання заявником документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема, про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу в ЗСУ з 14.05.1968 року по 08.06.1993 року.
У 1989-1990 роках виконував службові обов`язки по ліквідації наслідків аварії в 30-км зоні Чорнобильської АЕС.
ОСОБА_1 звільнений зі служби у запас по ст. 59 п. «б» (за хворобою) наказом Командуючого НГУ № 029-ос від 11 травня 1993 року.
30 липня 2018 року під час первинного обліку органами МСЕК ОСОБА_1 визнано особою з інвалідністю II групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильський АЕС (довідка МСЕК серія АВ № 0984244 від 30.07.2018 року).
Із копії Витягу з протоколу № 1414 засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 24.05.2018 року вбачається, що захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
13 лютого 2019 року ОСОБА_1 видано посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильський АЕС у 1987 році (категорія 1) з групою інвалідності II.
21 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту фінансів Міністерства оборони України із заявою про призначення і виплату ОСОБА_1 , підполковнику запасу Збройних Сил України, ветерану військової служби, учаснику бойових дій, який проходив військову службу з 14.05.1968 року по 09.06.1993 року, останнє місце служби Військова частина № НОМЕР_1 на посаді Начальника інженерної служби, як інваліду ІІ-ї групи одноразової грошової допомоги у порядку та розмірі визначеному Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому Постановою KMУ № 975 від 25.12.2013 р. (із змінами, внесеними Постановами Кабінету Міністрів України № 335 від 18.05.2017 року; № 855 від 15.11.2017 року). До заяви про призначення і виплату одноразової грошової допомоги були додані копії необхідних документів.
Листом Міністерства оборони України від 15 липня 2019 року № ВСЗ/2464 повідомило ОСОБА_1 про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.
Лист Міністерства оборони України від 15 липня 2019 року № ВСЗ/2464 обґрунтований наступним: 24.05.2019 року відбулося засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги. За результатами розгляду, відповідно до Протоколу № 65, затвердженого Міністром оборони України 28.05.2019 року, Комісія дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.
Також, до листа було додано копію витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 65 від 24.05.2019 року.
Протокол № 65 від 24.05.2019 року обґрунтований тим, що, так як підполковника ОСОБА_1 08.06.1998 року звільнено з Національної гвардії   та 30.07.2018   року під час первинного обліку органами МСЕК визнано особою з інвалідністю II групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильський АЕС (довідка МСЕК серія АВ № 0984244 від 30.07.2018 р.), на думку комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги, витрати пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги, мають здійснюватися Міністерством внутрішніх справ України.
З огляду на наведене, ОСОБА_1 звернувся із заявою про призначення і виплату одноразової грошової допомоги до Міністерства внутрішніх справ України.
Листом від МВС України лист від 02 жовтня 2019 року № 39/С-19 повідомлено ОСОБА_1   про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги з рекомендацією повторно звернутися до Міністерства оборони України, оскільки, Військова частина НОМЕР_1 , з якої він звільнявся була розформована, а її правонаступником стала Військова частина НОМЕР_2 , яка, у свою чергу, була передана до Міністерства оборони України. Тому, саме Міністерство оборони України повинно призначати і виплачувати одноразову грошову допомогу позивачеві.
Не погоджуючись із  відмовою у призначенні одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України,  держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі в Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Положеннями статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює  Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).
Згідно частини 1 статті 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
У відповідності до ст. 41 Закону № 2232-XII, виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) визначено, що відповідно до Конституції України, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлено єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Статтею 1 вищевказаного Закону передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Нормами ст. 1-2 Закону № 2011-XII закріплено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.  
Згідно частини 1 статті 3 Закону № 2011-XII, дія цього  Закону  поширюється на: 1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей; 2) військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; 3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.
Частиною 1 статті 16 Закону № 2011-XII передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
У відповідності до п.п. 4-5 ч. 2 ст. 16 Закону № 2011-XII, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: 4) встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті; 5) встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.
Положеннями частини 9 статті 16-3 Закону № 2011-XII визначено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог зазначеної статті, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 25 грудня 2013 року № 975, якою затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" (далі - Порядок №975).
Як вбачається з матеріалів справи, 29 серпня 2018 року під час первинного обліку органами МСЕК ОСОБА_1 визнано особою з інвалідністю II групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильський АЕС (довідка МСЕК серія АВ № 0984244 від 29.08.2018 року) (а.с. 17).
Пунктом 3 Порядку №975 передбачено, що у разі встановлення групи інвалідності, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, зокрема, дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги.
Даний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 30 січня 2020 року у справі № 520/203/19.
Положеннями ч. 1 ст. 16-2 Закону № 2011-XII (в редакції, чинній на час встановлення інвалідності) визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: б) 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).
Відповідно до Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 24 травня 2019 року №65, розглянувши подані позивачем документи, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги (а.с. 12).
Підставою для відмови стало те, що Міністерство оборони України не здійснювало розрахунок під час звільнення з органів Національної гвардії та вказано, що витрати, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги особам, які проходили службу в Національній гвардії мають здійснюватися Міністерством внутрішніх справ.
Так, апелянт стверджує, що позивач в розпорядження Збройних Сил України не зараховувався, контракт з Міністерством оборони України не укладав, до військової частини НОМЕР_3 (що була сформована із військової частини НОМЕР_2 , яка в свою чергу сформована із військової частини НОМЕР_1 ) не переміщувався, військової служби в Збройних Силах України не проходив, а був звільнений за станом здоров`я з Національної гвардії України, відтак Міністерство оборони України не може здійснювати виплату одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які проходили військову службу в Національній гвардії України та були розраховані при звільненні з Національної гвардії України.
З даного приводу, слід зазначити наступне.
Колегія суддів звертає увагу на те, що листом від Міністерства внутрішніх справ України від 02.10.2019 року № 39/С-19 повідомлено позивача   про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги з рекомендацією повторно звернутися до Міністерства оборони України, оскільки, військова частина НОМЕР_1 , з якої позивач звільнявся була розформована, а її правонаступником стала Військова частина НОМЕР_2 , яка, у свою чергу, була передана до Міністерства оборони України, правонаступником якої є Військова частина НОМЕР_3 Збройних Сил України (а.с. 28-29).
У зв`язку з викладеним, колегія суддів підкреслює, що позивач проходив службу саме у Збройних силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому утриманні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого в подальшому стало Міністерство оборони України, а отже, перебував на обліку в органах Міністерства оборони України.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що обов`язком Міністерства оборони України в даних правовідносинах є призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які отримали інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного  з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, в розмірі встановленому ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах, від 26 вересня 2018 року у справі №760/9113/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №820/3353/16, від 02 листопада 2018 у справі №825/1558/18, від 24 квітня 2019 року у справі №754/5986/16-а, від 19 грудня 2019 року у справі №825/948/16, від 18 лютого 2020 року у справі №820/3000/18.
Той факт, що підполковника ОСОБА_1 08.06.1998 року звільнено з Національної гвардії  та 30.07.2018  року під час первинного обліку органами МСЕК визнано особою з інвалідністю II групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильський АЕС (довідка МСЕК серія АВ № 0984244 від 30.07.2018) та те, що відповідач не здійснював розрахунку під час звільнення з військової служби, не може слугувати підставою для відмови у виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки, матеріалами справи, з-поміж іншого, підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах з 14.05.1968 року по 08.06.1993 року, у 1989-1990 роках виконував службові обов`язки по ліквідації наслідків аварії в 30-км зоні Чорнобильської АЕС.
При цьому,  29 серпня 2018 року під час первинного обліку органами МСЕК позивача визнано особою з інвалідністю II групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильський АЕС (довідка МСЕК серія АВ № 0984244 від 29.08.2018 року), а не під час проходження служби в лавах Національної гвардії України.
Також, відповідно до копії довідки, виданої Військовим комісаріатом від 30.08.2018 року № 3220, позивач звільнений   у запас по ст. 59 п. «б» (за хворобою) наказом Командуючого НГУ № 029-ос від 11.05.1993 року. Наказом Командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії (по стройовій частині) від 09.06.1993 року № 112 позивача   виключено із списків   особового складу частини та з видів забезпечення та за станом здоров`я та направлено на військовий облік до Ватутінського РВК м. Києва.
Відтак, доводи апелянта про те, що позивач не зараховувався до Збройних сил України, до Військової частини НОМЕР_2 , яка, в свою чергу, сформована із Військової частини НОМЕР_1 , не переміщувався та військової служби в ЗСУ не проходив, спростовуються наявними в матеріалах справи. 
Доводи апелянта, що позивачем уповноваженому органу не надано, передбаченого Порядком №975, копії документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема, про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, колегія суддів вважає необгрунтованими, з огляду на наступне.
Згідно 11 Порядку № 975, військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.
До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).
Нормами статті 16-4 Закону № 2011-XII передбачено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком: а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення; б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом).
Верховний Суд у складі суддів Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №822/220/18 вказав наступне: «…Подання зазначених у п. 11 Порядку № 975 документів при зверненні за призначенням одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення інвалідності, є необхідною умовою для призначення такої допомоги та ґрунтується на необхідності перевірити відсутність обмежень, встановлених у ст. 16-4 Закону № 2011-XII (зокрема, коли інвалідність є наслідком вчинення особою дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю), за наявності яких особа позбавляється права на отримання такої допомоги».
Колегія суддів наголошує на тому, що ненадання позивачем документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема, про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження не слугувало підставою для відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги.
Тобто, відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги не надавалася оцінка відповідності поданих позивачем документів вимогам Порядку №975.
Крім того, колегія суддів враховує, що судом першої інстанції зобов`язано Міністерство оборони України лише вирішити питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 у одноразової грошової допомоги, а не призначити таку допомогу.
Враховуючи вищезазначене, судом першої інстанції правомірно визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильський АЕС у 1987 році (категорія 1) з групою інвалідності II з 30.07.2018 року внаслідок травм та захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, оформлене пунктом 42 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги від 28.05.2019 року № 65, затвердженого Міністром оборони України 28.05.2019 року та зобов`язано відповідача вирішити питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 такої одноразової грошової допомоги.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1  та наявність правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2  ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в строк, визначений статтею 329 КАС України.

 Суддя-доповідач                                                                         Вівдиченко Т.Р.

 Судді                                                                                  Кобаль М.І.

                                                                                                   Коротких А.Ю.