справа №761/32080/17
головуючий у суді І інстанції Волошин В.О.
провадження № 22-ц/824/5427/2021
 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

               13 липня 2021 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Писаної Т.О.
суддів – Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання – Зиль Т.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 листопада 2020 року у справі за позовом Кредитної спілки «Істок» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2017 року позивач КС «Істок» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: ОСОБА_2 (далі по тексту – відповідач 1, або позичальник), ОСОБА_1 (далі по тексту – відповідач 2, або поручитель), в якому просив суд: стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача суму заборгованості за договором про споживчий кредит № ДК2-478 від 15 березня 2017р. (далі по тексту - кредитний договір) у загальному розмірі 62220,46 грн та судовий збір у розмірі 1 600 грн.
В обґрунтування вимог позову зазначено, що 15 березня 2017 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальник отримав кредит у сумі 25000 грн, який зобов`язався повернути у терміни встановлені кредитним договором, а саме до 17 вересня 2018 року зі сплатою відсоткової ставки за кредитом у розмірі 0,001% річних, та сплатою за надання кредиту 46,99 % річних.
У забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором 15 березня 2017 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір поруки №ДК2-478ДП1 (далі по тексту - договір поруки).
Позивач КС «Істок» посилаючись на порушення  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , умов кредитного договору № ДК2-478 від 15 березня 2017 року, просив суд достроково стягнути із відповідачів на свою користь в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором, що утворилась станом на 31 грудня 2017 року у розмірі 62 220,46 грн, яка складається із 25 000 грн – тіло не повернутого кредиту; 33 608,22 грн – плата за супровід кредиту; 20 грн – сума відсотків за користування кредитом; 2 402,95 грн – сума інфляційних нарахувань; 1 209,10 грн – 3% річних.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 7 березня 2019 року позов задоволено у заявленому позивачем обсязі.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року указане рішення суду скасовано у порядку перегляду заочного рішення та призначено справу до розгляду.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 листопада 2020 року позов Кредитної спілки «Істок» (код ЄДРПОУ 26364449, місцезнаходження: м. Одеса, Адміральський проспект, будинок 7, кімната 2) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Істок» суму заборгованості за кредитним договором ДК2-478 від 15 березня 2017 року у розмірі 27618 /двадцять сім тисяч шістсот вісімнадцять/ грн 24 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Істок» судовий збір у розмірі по 800 /вісімсот / грн з кожного.
В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 листопада 2020 року відповідач ОСОБА_1 просив його скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог кредитної спілки "Істок" у повному обсязі.
У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 не погоджується із встановленими судом обставинами щодо набуття відповідачем ОСОБА_2 статусу члена кредитної спілки, що не підтверджено доказами. Також відповідач вважає, що кредитний договір має бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 227 ЦК України як такий, що вчинений юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії). Відтак має бути визнаний недійсним і договір поруки, як такий, що укладений у забезпечення недійсного зобов`язання.
У доводах апеляційної скарги поручитель ОСОБА_1 також наводить підстави для припинення поруки внаслідок внесення без згоди поручителя змін до основного зобов`язання, які збільшують обсяг відповідальності поручителя.
Також відповідач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі зазначає, що позивачем не доведено належними доказами порушення позичальником ОСОБА_2 кредитних зобов`язань, а саме невиконання ним кредитних зобов`язань.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Сторони  в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені апеляційним судом, шляхом направлення судового повідомлення на зазначену електронну адресу (а.с. 234).
Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку сторін такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.  
Задовольняючи частково позовні вимоги КС «Істок», суд першої інстанції виходив з того, що 15 березня 2017 року між сторонами був укладений кредитний договір №ДК2-478, зобов`язання за яким відповідач ОСОБА_2 , як позичальник, та ОСОБА_1 , як поручитель за кредитним договором, належним чином не виконали.
При цьому суд першої інстанції здійснив перерахунок суми кредитних зобов`язань без урахування зміненого розміру плати за надання кредиту (188%), оскільки на підтвердження такої зміни не був наданий додатковий договір.
Судом першої інстанції також були відхилені доводи відповідача про недійсність кредитного договору у зв`язку з відсутністю ліцензії та наявністю в договорі несправедливих умов кредитного договору, оскільки відповідач не звернувся із зустрічним позовом з такими вимогами.
Відмовляючи у припинені поруки внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди суд першої інстанції виходив із недоведеності обставин збільшення відповідальності.
Колегія апеляційного суду з такими висновками погоджується з урахуванням наступного.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 15 березня 2017 року, позивачем, згідно з укладеним з відповідачем ОСОБА_2 кредитним договором, було надано останньому кредит в розмірі 25 000 грн на умовах його забезпечення, строковості, повернення та платності, зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 0,001% річних та плати за надання кредиту - 46,999 % річних (п. 2.7 кредитного договору). Строк кредитування становить 18 місяців, а саме з моменту підписання та до 17 вересня 2018 року.
Відповідно до п. 2.9 кредитного договору загальна вартість кредиту  для позичальника складається з нарахованих відсотків, плати, згідно умов цього договору, витрат, які понесе кредитор на повернення простроченої заборгованості за договором, у разі їх виникнення. Детальний розпис сукупної вартості кредиту, за умови виконання позичальником графіку складає 70,95% (у процентному виразі) та 17737,68 грн (у грошовому виразі) та включає в себе відсотки та плату.
Крім того, 15 березня 2017 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір поруки, відповідно до якого останній поручається перед позивачем за виконання відповідачем ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором.
Відповідно до п. 2.1 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором солідарно, нарівні з позичальником.
ОСОБА_2 умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів не виконував, у зв`язку з чим на підставі пунктів 6.2.1-6.2.3 кредитного договору позичальнику ОСОБА_2 та поручителю ОСОБА_1 були направлені по два повідомлення: про наявність заборгованості з вимогою погашення чергового прострочення кредиту від 24 травня 2017 року та повідомлення про звернення до суду від 21 червня 2017 року, у разі не виконання зобов`язань достроково протягом 30 днів. До позову позивачем надані копії повідомлення Укрпошти про отримання цих листів ОСОБА_2 31 травня 2017 року та 26 червня 2017 року відповідно, а ОСОБА_1 30 травня 2017 року. Повідомлення про звернення до суду з вимогою про стягнення дострокової заборгованості поручителем ОСОБА_1 не було отримане за указаною у вимозі адресою: АДРЕСА_3 , оскільки у зв`язку із закінченням проходження військової служби за контрактом, 20 квітня 2017 року відповідач ОСОБА_3 був знятий з указаного місця реєстрації та був зареєстрований за новою адресою місця реєстрації. 
Указана  обставина щодо зміни місцезнаходження відповідача була однією з підстав для скасування заочного рішення та нового перегляду судом першої інстанції цієї справи.
На час розгляду заяви про перегляд заочного рішення, яка надійшла до суду першої інстанції 1 жовтня 2019 року, строк виконання зобов`язань за кредитним договором наступив щодо повернення всієї суми.
Згідно із наданим позивачем розрахунком сума боргу склала 62220,46 грн, із яких: 25000,0 грн - тіло неповернутого кредиту; 33608,22 грн - плата за супровід кредиту; 0,2 грн - суми відсотків за користування кредитом; 2402,95 грн - сума інфляційних нарахувань; 1209,1 грн -3,0 % річних. Інфляційні нарахування та річні нараховані за період з 01 квітня 2017 року по 01 серпня 2017 року.
Як вбачається із матеріалів справи, повідомлення кредитна спілка направляла відповідачам за їх місцем знаходженням до військової частини. Із пояснень ОСОБА_1 вбачається також, що він закінчив проходження військової служби за контрактом, однак доказів щодо часу та періоду проходження відповідачами військової служби, а також щодо наявності у них статусу учасника бойових дій чи військовослужбовця матеріали справи не містять.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором №ДК2-478 від 15 березня 2017 року, надавши ОСОБА_2 в кредит грошові кошти в сумі 25 000 грн, що підтверджено видатковим касовим ордером від 15 березня 2017 року, який містить підпис позичальника про отримання коштів, однак доказів виконання зобов`язання з повернення коштів та відсотків, матеріали справи не містять. Відсутні у матеріалах справи також заперечення позичальника ОСОБА_2 щодо неотримання ним кредитних коштів чи часткове або у повному обсязі виконання зобов`язань по поверненню коштів позивачу.
Ураховуючи наведене доводи апеляційної скарги щодо недоведення безпосередньо позивачем доказів невиконання боргових зобов`язань є безпідставними, оскільки відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Отже саме відповідачі повинні спростувати вимоги позову шляхом надання доказів виконання зобов`язань за договором, однак таким процесуальним правом не скористались.
Перевіряючи обґрунтованість наведеного позивачем розрахунку суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для нарахування відсотків у розмірі 0,001% та плати за надання кредиту у розмірі 46,999% річних, які в сумі складають 47% річних.
Вимогами статей 19, 21 Закону України «Про кредитні спілки» передбачено, що спілка надає кредитні кошти на умовах їх платності. Розмір плати (процентів) за надання кредиту кредитна спілка встановлює самостійно.
Аналізуючи зміст договору про споживчий кредит від 15 березня 2017 року та рішення кредитного комітету КС «Істок», оформлене протоколом засідання від 19 травня 2017 року, про надання ОСОБА_4 кредиту в розмірі 40 000 грн зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 44 % річних на умовах повернення кредиту та сплати процентів щомісячно рівними частинами, слід дійти висновку, що в силу вимог частини першої статті 536 ЦК України передбачена пунктами 2.5 та 2.7 кредитного договору плата за надання кредиту в розмірі 46,999% щорічно є фактично процентами за користування наданими в кредит коштами.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 травня 2021 року справа № 502/1438/18 (провадження № 61-10659св 20) та від 28 жовтня 2020 року справа №749/298/19 (провадження № 61-3203св20) переглядаючи в касаційному порядку аналогічні за предметом і підставами справи за позовами кредитної спілки "Істок" до позичальника і поручителя за кредитними договорами.
З урахуванням наведеної практики підстав для висновку, що визначений у кредитному договорі термін – плата за надання кредиту, не є процентами у розумінні положень статті 536 ЦК України відсутні.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо не підтвердження набуття відповідачем ОСОБА_2 статусу члена кредитної спілки, колегія апеляційного суду визнала їх безпідставними, оскільки у спростування цих доводів позивачем надано витяг з протоколу засідання кредитної спілки "Істок" №53 від 15 березня 2017 року, яким затверджено прийняття до членів кредитної спілки ОСОБА_2 .
Згідно  із ст. 10 Закону України «Про кредитні спілки» членство у кредитній спілці настає з дня сплати особою вступного та обов`язкового пайового внесків.
15 березня 2017 року ОСОБА_2 склав заяву про вступ до членів КС «Істок».
15 березня 2017 року протоколом засідання правління КС «Істок» ОСОБА_2 прийнято до членів спілки.
Згідно прибуткового касового ордеру № 238 від 15 березня 2017 року ОСОБА_2 сплатив вступний внесок у розмірі 5 грн. Факт сплати обов`язкового пайового внеску у розмірі 5 грн підтверджується прибутковим касовим ордером № 239 від 15 березня 2017 року.
У спростування доводів апеляційної скарги щодо наявності підстав для визнання недійсним на підставі ч. 1 ст. 227 ЦК України кредитного договору як такого, що вчинений юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії), а відтак і договору поруки у забезпечення недійсного зобов`язання, позивачем зазначені докази наявності обсягу правосуб`єктності щодо здійснення господарської діяльності у виді надання кредитів. Зокрема позивач послався на розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 16 лютого 2017 року № 311 «Про видачу кредитній спілці «Істок» безстрокової ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, а саме на надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту» оприлюднено на офіційному веб-сайті Нацкомфінпослуг. Адреса веб-сторінки із текстом рішення в мережі Інтернет htts://www.nfp.gov.ua/files/ROZPORYADGHRNYA/2017/2017-02-16/%D0%A0%D0%9A-311.pdf.
Крім того, є правильним висновок суду першої інстанції що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним (ч. 1 ст. 227 ЦК України). Відтак такий правочин є оспорюваним, а доводи щодо його недійсності можуть бути предметом дослідження за наявності таких вимог. Однак предметом цього спору вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору не є.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для припинення поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України у редакції на час укладення договору поруки, а саме у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, колегія апеляційного суду не може з ними погодитись, оскільки такі доводи не ґрунтуються на матеріалах справи та умовах самого договору поруки.
Так, відповідно до п. 1.2 договору поруки поручитель погоджується із правом кредитора та позичальника змінювати умови кредитного договору та надає згоду на всі без виключень наступні зміни та доповнення до кредитного договору, в тому числі при переведенні боргу на третю особу та/або в разі переходу зобов`язань за кредитним договором до спадкоємців позичальника у зв`язку із смертю позичальника або в порядку правонаступництва. Поручитель, у випадку смерті позичальника, несе солідарну відповідальність разом із спадкоємцями позичальника за виконання кредитного договору.
Ураховуючи наведені умови договору поруки порука ОСОБА_1 за цим договором не припиняється на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, оскільки умовами договору поруки, який підписано поручителем, передбачена згода поручителя на зміну основного зобов`язання, у тому числі встановлено, що поручитель надає згоду на всі без виключення наступні зміни.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд 12 грудня 2018 року при розгляді справи №431/1168/17.
Крім того, встановивши, що до позову позивачем не надано додаткової угоди, яким було збільшено плату за кредит, суд першої інстанції правильно стягнув заборгованість з урахуванням попереднього розміру плати за кредит.
Оскільки на час розгляду справи в суді першої інстанції настав час повернення грошових коштів у повному обсязі, тому позивач мав право вимагати до сплати 42737,68 грн (25000 грн основної суми та 17737,68 грн плати за кредит), що передбачено умовами кредитного договору та графіку повернення кредиту.
Однак звертаючись до суду з позовом кредитна спілка заявила вимоги позову щодо стягнення дострокової заборгованості, яка була нарахована станом на 21 грудня 2017 року та згідно з розрахунком заборгованості на підставі бухгалтерської довідки (а.с. 27) становить 62220,46 грн і складається: 25000,0 грн. - тіло неповернутого кредиту; 33608,22 грн - плата за супровід кредиту; 0,2 грн - суми відсотків за користування кредитом; 2402,95 грн - суми інфляційних нарахувань; 1209,1 грн -3,0 % річних.
При цьому у бухгалтерській довідці розрахунку боргу плата за супровід згідно із п. 2.7 кредитного договору нарахована була у розмірі 47% за 40 днів, що у грошовому виразі становить 1287,67 грн, а плата за супровід згідно з п.1 додаткового договору до кредитного договору нарахована була у розмірі 188% за 251 день, що у грошовому виразі становить 32320,55грн.
Визнаючи недоведеною обставиною сам факт укладення додаткового договору суд першої інстанції взагалі відмовив у стягненні всієї суми плати за кредит за 251 днів у розмірі 32320,55 грн, а не здійснив перерахунок відповідної суми з огляду на попередній розмір 47%.
Проте колегія апеляційного суду, за відсутності оскарження у відповідній частині зі сторони позивача такого розрахунку шляхом подання апеляційної скарги з відповідними доводами, не вбачає підстав для перегляду рішення в цій частині, що може призвести до збільшення розміру заборгованості, присудженої до стягнення з відповідачів.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Аналогічно суд першої інстанції перерахував суму інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних за період з 01 квітня по 01 серпня 2017 року в межах заявлених у позові вимог, які кредитна спілка під час нового розгляду не змінювала, з урахуванням суми основного боргу 25000 грн та 1287,67 грн плати за супровід кредиту, що позивачем також не оскаржено.
За таких обставин, підстав для скасування оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної інстанції не встановлено. Не встановлено також і порушень судом норм процесуального права, як підстави для виходу суду апеляційної інстанції за межі доводів апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, підстав для зміни розподілу судового збору та відшкодування понесених відповідачем витрат на сплату судового збору за подання апеляційної скарги немає.
 
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                     Т.О. Писана
 
Судді                                                                                  К.П. Приходько
 
                                                                                            С.О. Журба