справа № 759/21235/20                                                      головуючий у суді І інстанції Шум Л.М. 
провадження № 22-ц/824/8170/2021            суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

 
              ПОСТАНОВА      
                ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ    

29 червня 2020 року                                                                                                       м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф.,  Нежури В.А.,	
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою власника торгового знаку «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_1 , поданою представником - Гончаровою Ольгою Дмитрівною , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 березня 2021 року по справі за позовом власника торгового знаку «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист прав інтелектуальної власності на торговельну марку шляхом заборони використання торговельної марки та стягнення компенсації за порушення майнових авторських прав, -
 
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року власник торгового знаку «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про захист прав інтелектуальної власності на торговельну марку шляхом заборони використання торговельної марки та стягнення компенсації за порушення майнових авторських прав. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до свідоцтва міністерства економічного розвитку і торгівлі України № НОМЕР_1 від 25.04.2018 року, виданого державним підприємством «Український інститут інтелектуальної власності України» (УКРПАТЕНТ), позивач набув права власності на торговий знак «ІНФОРМАЦІЯ_2» для товарів і послуг, віднесених до 12 класу Міжнародної класифікації товарів і послуг, а саме човни, надувні човни.
 
На веб-сайтах в мережі інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 розміщені оголошення щодо реалізації продукції ТМ «ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Як встановлено з інформації, розміщеної на сайтах, господарську діяльність здійснює відповідач ОСОБА_3 .
 
Таким чином, відповідач незаконно, без будь-якої згоди чи дозволу, використовує ТМ «ІНФОРМАЦІЯ_2» під час здійснення господарської діяльності.
 
Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд визнати неправомірним використання торгового знаку ОСОБА_3 та таким, що порушує права власника свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 від 25.04.2018 року, що належить ОСОБА_1 . Заборонити ОСОБА_3 використовувати знак для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_2», що належить ОСОБА_1 згідно свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 від 25.04.2018 року, нанесення такого позначення на продукцію, її зберігання із нанесеним позначенням, пропонування продукції із нанесеним позначенням для продажу, імпорт (ввезення), експорт (вивезення), застосування такого позначення в рекламі, діловій документації, мережі Інтернет. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 84 000 грн. 00 коп.
 
Рішенням  Святошинського районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року відмовлено в задоволенні позову власника торгового знаку «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист прав інтелектуальної власності на торговельну марку шляхом заборони використання торговельної марки та стягнення компенсації за порушення майнових авторських прав.
 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, власник торгового знаку «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_1 , через представника - Гончарову Ольгу Дмитрівну , подав апеляційну скаргу.
 
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. 
 
Вважає, що надані суду докази щодо факту використання торгового знаку відповідачем доведені повністю. При цьому, наголошує, що відповідно до коментарів з сайту «YouTube» ОСОБА_3 зазначає, що він є виробником човнів ТМ «ІНФОРМАЦІЯ_1», що в свою чергу підтверджує доводи, на які посилається позивач. Крім того, із реалізованими човнами ОСОБА_3 додає свідоцтво про відповідність підприємства на ім`я ФОП ОСОБА_4 СВП 412-3-61-18.
 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на судову практику, а саме: рішення Синельніківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2021 року по справі № 191/3312/20 та Солом`янського районного суду від 09 березня 2021 року по справі № 760/16940/20-ц.  У вказаних справах позивачем також є ОСОБА_1 як власник торгового знаку  відповідної категорії товарів за № 240566 від 25 квітня 2018 року. Посилаючись на ч. 4 ст.82 ЦПК України, апелянт зазначає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
 
Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що Вишгородським ВП ГУНП в Київській області відкрито кримінальне провадження та внесено відомості до єдиного державного реєстру досудових розслідувань  за № 12021110150000011 відносно декількох осіб, зокрема, і ОСОБА_3 щодо вчинення кримінального правопорушення, яке полягає в незаконному використанні знака для товарів та послуг, фірмового найменування, кваліфікованого значення походження товару або інше умисне порушення права на ці об`єкти. Крім того, апелянт наголошує на тому, що відповідач не має свідоцтва про набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку та не звертався до відповідного Регістру із заявками на визнання підприємства та розгляду проектної документації на малі судна. Зазначає, що згідно інформації, розміщеної на веб-сайтах, вказаних у позовній заяві, господарську діяльність здійснює ОСОБА_3 . Разом з тим, зазначає, що позивач не укладав з відповідачем жодних угод або ліцензій про надання права на використання вказаної торгової марки на території України чи здійснення продажу продукції та її рекламування.
 
Водночас вказує, що оскільки позначення продукції, яке використовує відповідач, складається із зареєстрованого знака, це може ввести в оману споживачів, і таке ототожнення може негативно відобразитися на комерційному комерційному іміджі позивача.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
 
05 травня 2021 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_3 , згідно якого відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначив, що 01 серпня 2020 року ОСОБА_3 разом з ФОП ОСОБА_4 уклали договір про надання послуг, згідно якого відповідач зобов`язується надавати замовнику послуги щодо пошуку клієнтів та надання їм консультацій щодо човнів торговельної марки « ІНФОРМАЦІЯ_5 ». При цьому, зазначає, що відповідно до свідоцтва на торговельну марку № НОМЕР_2 ОСОБА_5 (син ОСОБА_4 ) 03 лютого 2021 року набув право власності на торговельний знак « ІНФОРМАЦІЯ_5 ». Звертає увагу, що торговий знак (логотип) торговельної марки «ІНФОРМАЦІЯ_5» не є тотожним з логотипом та торговим знаком позивача «ІНФОРМАЦІЯ_2», оскільки вони мають різний шрифт та колір. Щодо вказаної в апеляційній скарзі інформації про відкриття кримінального провадження за ч. 1 ст. 229 КК України зазначає, що воно є безпідставним та необґрунтованим.
 
18 травня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, подана представником  апелянта, адвокатом Гончаровою О.Д., в якій наголошується на тому, що позивач набув права власності на торговий знак «ІНФОРМАЦІЯ_2» ще у 2018 році, натомість свідоцтво на торговельну марку № НОМЕР_2 зареєстровано лише 03 лютого 2021 року. Вказує на те, що ОСОБА_3 займається виготовленням та розповсюдженням однорідної групи товару, зареєстрованого під товарним знаком «ІНФОРМАЦІЯ_2». Крім того, зазначає, що представником апелянта 20 липня 2020 року було направлено повідомлення до ДП «Укрпатенту»  щодо припинення дії у державній реєстрації на знак для товарів та послуг, оскільки вони є тотожними. 
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Оскільки в даній справі ціна позову становить 84 000 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що 25 квітня 2018 року позивачу видано свідоцтво № НОМЕР_1 на право власності на торговий знак «ІНФОРМАЦІЯ_2» для товарів і послуг (а.с.10-11).
 
 07.10.2020 року позивачем на адресу відповідача направлено претензію про усунення порушень з неправомірного використання торгового знаку (а.с. 12-14).
 
 Згідно відповіді ДП «Класифікаційне товариство регістр судноплавства України» виробник ОСОБА_3 не звертався до Регістру із заявками на визнання підприємства та розгляду проектної документації на малі судна (а.с. 22).
 
Відповідно до роздруківки з сайту OLX користувачем ОСОБА_3   з номером телефону НОМЕР_3 здійснюється продаж надувного човна марки «ІНФОРМАЦІЯ_2», «ІНФОРМАЦІЯ_5» та інтернет сайту «ІНФОРМАЦІЯ_6 » (а.с.26-42).
 
Відповідно до коментарів з сайту «YouTube» під відеороликом «ІНФОРМАЦІЯ_7» вказано інформацію про менеджера ОСОБА_3 з номером телефону НОМЕР_3 (а.с. 43).
 
Судом встановлено, що позивач не надавав відповідачу дозволу на використання торгівельної марки «ІНФОРМАЦІЯ_2», протилежного відповідачем не доведено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що позивачем не надано доказів того, що надувні човни, які продаються відповідачем із наклейкою «ІНФОРМАЦІЯ_2», «ІНФОРМАЦІЯ_5» є схожим настільки, що його можна сплутати із зареєстрованими знаком для товарів і послуг позивача. Крім того, позивачем до суду не надано доказів, яким саме чином виглядає його товарний знак і що на зображеннях надувних човнів знаходиться саме його товарний знак.
 
При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
 
Відповідно до частини 1 статті 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом.
 
Частиною 2 цієї статті визначено, що право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.
 
Згідно із частиною 3 цієї статті право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.
 
Відповідно до  частини першої статті  423 ЦК України особистими немайновими права інтелектуальної власності є:
 
1) право на визнання людини творцем (автором, виконавцем, винахідником тощо) об`єкта права інтелектуальної власності;
 
2) право перешкоджати будь-якому посяганню на право інтелектуальної власності, здатному завдати шкоди честі чи репутації творця об`єкта права інтелектуальної власності;
 
3) інші особисті немайнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.
 
Статтею 424 ЦК України визначено, що майновими правами інтелектуальної власності є:
 
1) право на використання об`єкта права інтелектуальної власності;
 
2) виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності;
 
3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання;
 
4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.
 
2. Законом можуть бути встановлені винятки та обмеження в майнових правах інтелектуальної власності за умови, що такі обмеження та винятки не створюють істотних перешкод для нормальної реалізації майнових прав інтелектуальної власності та здійснення законних інтересів суб`єктів цих прав.
 
3. Майнові права інтелектуальної власності можуть відповідно до закону бути вкладом до статутного капіталу юридичної особи, предметом договору застави та інших зобов`язань, а також використовуватися в інших цивільних відносинах.
 
Статтею 432 ЦК України установлено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого права інтелектуальної власності відповідно до статті 16 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини 1 стаття 16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" права, що випливають із свідоцтва, діють від дати подання заявки. Строк дії свідоцтва продовжується за умови сплати відповідного збору.
 
Частиною 2 цього Закону передбачено, що свідоцтво надає його власнику право використовувати знак та інші права, визначені цим Законом.
 
Частиною 5 цього Закону визначено, що свідоцтво надає його власнику виключне право забороняти іншим особам використовувати без його згоди, якщо інше не передбачено цим Законом:
 
-зареєстрований знак стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг;
 
-зареєстрований знак стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги;
 
-позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг, якщо внаслідок такого використання ці позначення і знак можна сплутати;
 
-позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги, або ці позначення і знак можна сплутати.

Відповідно до статті 20 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг":
 
1. Будь-яке посягання на права власника свідоцтва, передбачені статтею 16 цього Закону, в тому числі вчинення без згоди власника свідоцтва дій, що потребують його згоди, та готування до вчинення таких дій, вважається порушенням прав власника свідоцтва, що тягне за собою відповідальність згідно з чинним законодавством України. Порушенням прав власника свідоцтва вважається також використання без його згоди в доменних іменах знаків та позначень, вказаних у пункті 5 статті 16 цього Закону.
 
2. На вимогу власника свідоцтва таке порушення повинно бути припинено, а порушник зобов`язаний відшкодувати власнику свідоцтва заподіяні збитки. Власник свідоцтва може також вимагати усунення з товару, його упаковки незаконно використаного знака або позначення, схожого з ним настільки, що їх можна сплутати, або знищення виготовлених зображень знака або позначення, схожого з ним настільки, що їх можна сплутати. Вимагати поновлення порушених прав власника свідоцтва може за його згодою також особа, яка придбала ліцензію.
 
Аналіз вказаних правових норм дає змогу дійти висновку, що підставою для заборони незаконного використання торгівельної марки необхідним є доведення самого факту такого використання.
 
На доведення вищевказаного апелянт зазначає, що на веб-сайтах в Інтернеті ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 розміщені оголошення щодо реалізації продукції ТМ « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Крім того вказує, що як встановлено з інформації, розміщеної на сайтах, господарську діяльність здійснює відповідач ОСОБА_3 . Оскільки позивач не укладав з відповідачем жодних угод або ліцензій про надання права на використання вказаної торгової марки, відповідач не має законних підстав здійснювати реалізацію даної продукції та її рекламування.
 
Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на доведеність факту незаконного використання торгівельної марки «ІНФОРМАЦІЯ_2», враховуючи таке. 
 
Згідно інформації, розміщеної на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_4користувач ОСОБА_3 з контактним номером телефону НОМЕР_4 здійснює продаж моторного човна ІНФОРМАЦІЯ_5 MT-270. Утім зі вказаного посилання не вбачається продаж чи рекламування торгової марки, що належить ОСОБА_1 .
 
Крім того, вказаний факт не заперечується відповідачем, який у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що він займається пошуком та консультацією клієнтів, приймає заявки на виготовлення човнів торгової марки «ІНФОРМАЦІЯ_5». 
 
Відповідно до статті 492 Цивільного кодексу України  торговельною маркою (знаком для товарів і послуг) може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень, які придатні для вирізнення товарів/послуг однієї особи, від товарів/послуг інших осіб. 
 
Згідно із Законом України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», знак (торговельна марка) - це позначення, за яким товари та послуги одних осіб відрізняються від товарів і послуг інших осіб.
 
Виходячи із визначення торговельної марки, властивість вирізняти товари або послуги різних осіб, тобто мати розрізняльну здатність, є основною її функцією. Розрізняльна здатність характеризується наявністю у позначення певних індивідуальних ознак, за допомогою яких споживач має можливість вирізняти товари або послуги одних осіб з поміж таких самих товарів або послуг інших осіб.
 
До торговельних марок, які є оманливими або такими, що можуть ввести в оману щодо товарів, послуг або особи, яка виробляє товар чи надає послугу, належать позначення, які породжують у свідомості споживача асоціації, пов`язані з певною якістю, географічним походженням товарів або послуг, з певним виробником, які насправді не відповідають дійсності. Позначення може бути визнане оманливим або таким, що здатне вводити в оману, коли є очевидним, що у процесі використання як знака воно не виключає небезпеку введення в оману споживача.
 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт вказує на те, що позначення продукції, яке використовує відповідач, складається із зареєстрованого знака «ІНФОРМАЦІЯ_1», і таке ототожнення може ввести в оману споживачів. 
 
Вказаний довод апелянта колегія суддів вважає передчасним, оскільки наявність чи відсутність схожості або тотожності знаків для товарів і послуг, а також встановлення чи є оманливими або такими, що можуть ввести в оману щодо товару позначення, може бути визначена виключно кваліфікованим експертом за результатами проведених досліджень, яким суд не є, однак позивачем не було заявлено клопотання про проведення відповідної судової експертизи щодо визначення схожості спірного товарного знаку на товари та послуги.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 травня 2019 року по справі № 753/2287/16-ц (провадження № 61-17616 св 18).
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем взагалі не надано зразків зареєстрованого ним товарного знаку «ІНФОРМАЦІЯ_2» для можливості встановлення факту використання саме його зображення на човнах, які продає відповідач.
Колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на наявність кримінального провадження, оскільки внесення відомостей до єдиного державного реєстру досудових розслідувань не є підставою для визнання особи винною у вчиненні кримінального правопорушення.
При цьому, апеляційний суд відхиляє посилання позивача на судові рішення ухвалені в інших справах за його позовами до інших відповідачів, як на підставу для обов`язкового задоволення даного позову, оскільки відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивачем не доведено обставини порушення прав інтелектуальної власності на торговельну марку у даній справі, а тому, відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо заборони використання торговельної марки та стягнення компенсації за порушення майнових авторських прав позивача.
 
Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 264 ЦПК України).
 
З позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що позивач, висловлюючи свої доводи щодо порушення його права інтелектуальної власності на торговельну марку « ІНФОРМАЦІЯ_2 », належним чином не обґрунтував та не довів жодними належними та допустимими доказами факту неправомірного використання ОСОБА_3 вказаної торговельної марки та схожості чи тотожності надувних човнів, які продаються відповідачем із наклейкою «ІНФОРМАЦІЯ_2», «ІНФОРМАЦІЯ_5» настільки, що їх можна сплутати із зареєстрованими знаком для товарів і послуг позивача.
За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Доводи апелянта, викладені у апеляційній скарзі не спростовують висновки суду першої інстанції. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Отже, обставини на які вказує апелянт, не спростовують висновки суду першої інстанції та не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, тому, судове рішення, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу власника торгового знаку «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_1  залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 березня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                                  Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                              О.Ф.Лапчевська

                       В.А. Нежура