Ухвала
 
09 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 357/17862/14
 
провадження № 61-10096к21
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Осіяна О. М. вивчив заяву ОСОБА_1 про застосування засобу забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа - приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Поліщук Анатолій Олександрович, про визнання заповіту недійсним,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним вище позовом.
 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від  08  квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову у цій справі, які були вжиті ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 29 липня 2019 року про накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 .
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із заявою про застосування засобу забезпечення позову у цій справі, шляхом заборони Другій Білоцерківській міській нотаріальній конторі видавати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинок АДРЕСА_1 , яке не  відповідає межам розгляду справи судом касаційної інстанції, визначеним статтею 400 ЦПК України, та не узгоджується із повноваженнями суду касаційної інстанції, встановлених статтею 409 ЦПК України.
 
Разом із заявою про застосування засобу забезпечення позову у цій справі касаційна скарга ОСОБА_1 до суду касаційної інстанції подана не була.
 
22 червня 2021 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями, справу призначено судді-доповідачеві Осіяну О. М. 
 
Положеннями пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України                            та пункту 9 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією                     з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення - у випадках, встановлених законом.
 
Верховний Суд, ознайомившись із змістом заяви ОСОБА_1 про застосування засобу забезпечення позову у справі встановив, що у наведеній заяві відсутня вимога, зокрема, про скасування рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від  08  квітня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року.
 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Верховний Суд констатує, що процесуальна вимога щодо застосування засобу забезпечення позову у справі, не дає підстави для вирішення питання про відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
 
За частиною другою статті 6 і частиною другою статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Згідно із частиною першою статті 36, пунктами 1, 5 частини другої               статті 37 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції. У складі Верховного Суду діють, зокрема, Касаційний цивільний суд і Велика Палата Верховного Суду.
 
Судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, що передбачено у статті 388 ЦПК України.
 
Відповідно до частини четвертої статті 152 ЦПК України у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову
 
Отже, за логічним змістом зазначеної норми права слідує, що одночасно із поданням клопотання про застосування засобу забезпечення позову у справі має бути вчинена процесуальна дія, щодо якої заявляється це саме клопотання, а саме має бути подано касаційну скаргу.
 
У частині десятій статті 153 ЦПК України закріплено, що суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.
 
У кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.
 
Отже, процесуальне звернення ОСОБА_1 , яке названо заявником як заява, підлягає поверненню заявнику без розгляду.
 
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Крім того, Верховний Суд роз`яснює, що право на оскарження судових рішень може бути реалізовано шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції, яка за формою та змістом має відповідати вимогам статті 392 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 151, 152, 153 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
Заяву ОСОБА_1 про застосування засобу забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа - приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Поліщук Анатолій Олександрович, про визнання заповіту недійсним повернути заявнику без розгляду.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.  
 
Суддя                                                                                                        О. М. Осіян