ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа №  320/8041/20                                                Головуючий у І інстанції – Терлецька О.О. 
                                                                                                   Суддя-доповідач – Мельничук В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  23 вересня 2021 року
                                                                                          м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
             
                 Головуючого-судді:                 Мельничука В.П.        
                                        суддів:                 Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,   

                           при секретарі:                 Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Броварської міської ради на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Броварської міської ради про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, - 

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Броварської міської ради, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Відповідача від 12.03.2020                        № 0112/2055, яким було відмовлено Позивачу у наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та відмовлено видати посвідчення «Особи з інвалідністю внаслідок війни»;
- зобов`язати Відповідача встановити Позивачу статус інваліда війни та видати посвідчення особи з інвалідністю 3 групи внаслідок війни встановленого законодавством зразка.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона брала участь у складі Цивільної оборони по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що відповідно до законодавства, яке діяло на час ліквідації аварії та застосовується до спірних правовідносин - прирівнюється до статусу учасника війни.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київській області від 12.03.2020 № 0112/2055, яким було відмовлено ОСОБА_1 у наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та відмовлено видати посвідчення «Особи з інвалідністю внаслідок війни». 
Зобов`язано Управління соціального захисту населення Броварської міської раді Київській області встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати посвідчення особи з інвалідністю 3 групи внаслідок війни встановленого законодавством зразка.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням Управління соціального захисту населення Броварської міської ради подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
В апеляційній скарзі Відповідач, посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Апеляційна скарга мотивована також тим, що статус Позивачки щодо залучення до цивільної оборони є не підтвердженим (у Позивачки відсутній наказ про залучення її до складу Цивільної оборони), а тому стверджує про відсутність такого статусу.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Броварської міської ради, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.
Відповідно до ч. 1   ст. 308   КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 1).
Із копії Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 19.06.2002 серії КИО-І № 172406 має 3 групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Відповідно до копії Трудової книжки від 21.10.1969 Позивач 08.09.1986 була прийнята медичною сестрою у Військову частину НОМЕР_1 .
Участь Позивача у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 № 2058 від 27.12.1986 pоку, Архівними довідками            № 10265 від 04.07.2002 pоку та № 14005 від 15.12.2004 року.
27.04.1986 у зв`язку з аварією на ЧАЕС та виконанням Вказівки заступника голови Ради Міністрів СРСР Щербини Б.Є. - голови урядової комісії, про залучення цивільних формувань підприємств цивільної оборони до ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС Управлінням будівництва Чорнобильської АЕС прийнято розпорядження № 1, згідно якого, зокрема, начальнику штабу цивільної оборони - головному інженеру УБ ЧАЕС ОСОБА_2 наказано організувати виробництво робіт на об`єктах згідно вказівок Урядової комісії.
Згідно підпункту 25 пункту 4 Положення про невоєнізовані формування цивільної оборони і норми оснащення (табелізації) їх матеріально-технічними засобами, введеного в дію наказом начальника Цивільної оборони СРСР - заступника Міністра оборони СРСР від 06.07.1975 № 90, до складу формувань зараховуються в обов`язковому порядку громадяни СРСР: чоловіки у віці від 16 до 60 років і жінки від 16 до 55 років, за виключенням військовозобов`язаних, які мають мобілізаційний припис, інвалідів І і ІІ групи, вагітних жінок і жінок, які мають дітей до 8-річного віку, а також жінок, які мають середню та вищу медичну освіту, які мають дітей до 2-річного віку.
Невоєнізовані формування цивільної оборони, які можуть використовуватися в мирний час, зокрема, для ліквідації наслідків великих аварій і катастроф комплектуються особовим складом шляхом залучення до цих формувань в обов`язковому порядку робітників, службовців і колгоспників, крім військовозобов`язаних, які мають мобілізаційний припис, інвалідів І і ІІ групи, вагітних жінок і жінок, які мають дітей до 8-річного віку, жінок, які досягли 55 років, і чоловіків, які досягли 60 років. Залучення робітників, службовців і колгоспників до вказаних робіт допускається на строк до одного місяця з продовженням його у виключних випадках рішенням ради міністрів союзних і автономних республік, краєвих (обласних) виконкомів, Мосвиконкому і Ленвиконкому». 
02.03.2020 року Позивач звернулася до Відповідача із заявою, в якій просила встановити їй статус інваліда війни 3 групи та видати посвідчення встановленого зразку особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» № 3552-ХІІ від 22.10.1993 року.
Листом від 12.03.2020 № 0112/2055 Відповідач повідомив Позивача про відсутність підстав для видачі посвідчення «особи з інвалідністю» відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки в переліку документів, наданих Позивачем, для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відсутні документи про залучення до формування Цивільної оборони.
Не погоджуючись із вищевказаною відмовою Відповідача, Позивач звернулася з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях, до складу цивільної оборони в обов`язковому порядку зараховувалось все працездатне населення. Надані Позивачем документи Відповідачу підтверджують її участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі Цивільної оборони, та внаслідок чого отримана Позивачем інвалідність захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а отже Позивач має право на встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни із видачею посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, правовий статус ветеранів війни визначено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII            (далі - Закон № 3551-ХІІ).
За приписами вимог ч. 2 ст. 4 Закону № 3551-ХІІ до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ до інвалідів війни належать інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Отже, умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2            ст. 7 Закону № 3551-ХІІ, є:
1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;
2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII  (далі - Закон № 796-ХІІ) учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.
Судом першої інстанції встановлено, що факт участі Позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також настання інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків, відтак, на Позивача як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом № 796-ХІІ.
Водночас, для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9                          ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ, окрім факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, Закон № 3552-ХІІ містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.
Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 року, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 року № 90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.
Відповідно до п.п. 3, 5, 6, 7 Положення про цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 201-78                    (далі - Положення), підготовка країни з цивільної оборони проводиться завчасно в мирний час з урахуванням розвитку зброї масового ураження та інших засобів нападу. Цивільна оборона СРСР організовується за територіальним принципом на всій території країни. Загальне керівництво цивільної оборони СРСР здійснює Рада Міністрів СРСР, а безпосереднє керівництво - Міністерством оборони СРСР. Керівництво цивільною обороною на об`єктах народного господарства здійснює керівник такого об`єкту, який виконує свої функції через штаби і служби цивільної оборони.
Згідно з п. 12 Положення служби цивільної оборони створюються для виконання інженерно-технічних, медичних та інших спеціальних заходів цивільної оборони, підготовки сил та засобів, а також для забезпечення діяльності невоєнізованих формувань в ході проведення рятувальних та невідкладних аварійно-відновлювальних робіт. Служби цивільної оборони поділялися на загальнорадянські, республіканські, крайові, обласні, районні, міські служби та служби об`єктів народного господарства. Такі служби створювалися з урахуванням рекомендацій керівника цивільної оборони СРСР.
Відповідно до п. 13 Положення силами цивільної оборони СРСР були невоєнізовані формування цивільної оборони та військові частини, а також залучені у відповідності до плану цивільної оборони організації та установи міністерств, відомств і виконавчих комітетів Рад депутатів робітників.
Комплектування невоєнізованих формувань цивільної оборони особовим складом, технікою та матеріально-технічними засобами здійснюється керівниками цивільної оборони і керівниками служб цивільної оборони за рахунок об`єктів народного господарства, на базі яких вони створені.
Згідно з п. 16 Положення до невоєнізованих формувань цивільної оборони можуть в обов`язковому порядку зараховуватися громадяни СРСР: чоловіки у віці від 16 до 60 років і жінки - від 16 до 55 років, за винятком військовозобов`язаних, які мають мобілізаційні приписи, інвалідів І та ІІ груп, вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років, а жінок з середньою та вищою медичною освітою - до 2 років.
Громадяни СРСР, зараховані до невоєнізованих формувань, зобов`язані приймати участь в рятувальних та невідкладних аварійно-відновлювальних роботах і виконанні інших завдань цивільної оборони.
Таким чином, особа з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи має право на встановлення статусу інваліда війни у разі, якщо вона приймала участь у ліквідації таких наслідків у складі штабу, служби чи невоєнізованого формування цивільної оборони СРСР.
Формування цивільної оборони підлягали створенню на кожному об`єкті народного господарства, мали визначену чисельність, а їх укомплектування здійснювалося за рахунок громадян СРСР. Певна група громадян СРСР могла бути залучена до складу невоєнізованих формувань цивільної оборони в обов`язковому порядку.
За змістом п. 16 Положення громадяни СРСР підлягали залученню до невоєнізованих формувань цивільної оборони, а не входили до складу таких формувань в силу вимог закону.
Крім того, особа підлягала залученню до штабу, служби чи невоєнізованого формування цивільної оборони певного рівня - загальнорадянського, республіканського, крайового, обласного, районного, міського чи певного об`єкта народного господарства.
Під час розгляду та вирішення даної справи колегія суддів враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10 травня 2018 року у справі                                     № 279/12162/15-а, згідно якого не усі особи, які виконували роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС підпадають під дію ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Так, статус інвалідів війни розповсюджено на осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, на підставі Закону України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». З пояснювальної записки до проекту цього Закону вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.
Таким чином, статус інваліда війни поширюється на осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР.
Також, Верховний Суд у постанові від 07 червня 2018 року у справі № 377/797/17 висловив правову позицію стосовно того, що при вирішенні подібних спорів обставина щодо безпосередньої участі особи у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони є істотною, позаяк в протилежному випадку статус інваліда війни на підставі пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків, і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС згідно пункту 1 частини 1 статті 9 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Як зазначено у відповіді на відзив на позовну заяву, Позивач була направлена для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі Війської частини 55237 у якості медичної сестри санчастини за трудовим договором. Тобто, Позивач була направлена для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС не у складі загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постановах від 10 травня 2018 року у справі № 279/12162/15-а та від 30 листопада 2018 року у справі № 756/3226/16-а, від 20 лютого 2019 року № 817/237/18, від 27 лютого 2019 року у справі № 149/3307/16-а, від 04 квітня 2019 року у справі № 363/1489/17, від              10 жовтня 2019 року у справі № 542/240/17, від 27 лютого 2020 року № 537/5039/16-а, від 06 травня 2020 року у справі № 751/1484/17, від 14 травня 2020 року у справі                                        № 686/20301/16-а.
Представник Позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції наголосив, що Вищим адміністартивним судом України у справі № 537/6144/16-а викладено протилежну позицію, ніж висловлена вище.
Проте, Вищим адміністартивним судом України вказану позицію викладено в ухвалі від 13 квітня 2017 року про відмову у відкритті касаційного провадження.
Разом з тим, колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, а не в ухвалах.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначала, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступив Верховний Суд, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.
З огляду на наведене вище, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність доказів, які б свідчили про залучення Позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а тому у останньої немає достатніх підстав для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Відповідно до вимог статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень навів переконливі доводи та надав докази на підтвердження правомірності своїх дій та рішення, прийнятого в межах спірних правовідносин.
Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.
Згідно з п. 41 висновку №  11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Положеннями   ст. 242 КАС України   рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1   ст. 315 КАС України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи п. п. 1, 4 ч. 1  ст. 317 КАС України  визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Броварської міської ради задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Броварської міської ради - задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року - скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Броварської міської ради про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя:                                                                     В.П. Мельничук

                     Судді:                                                                      І.О. Лічевецький 

                                                                                                      О.М. Оксененко

Повний текст складено 23.09.2021 року.