Справа № 136/1532/20
Провадження № 22-ц/801/1188/2021
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року	Справа № 136/1532/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» 
на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 19 березня 2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
Рішення ухвалив суддя Кривенко Д. Т.
Рішення ухвалено у м. Липовці Вінницької області
Повний текст рішення складено 19 березня 2021 року,
Встановив:
У жовтні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 03 серпня 2012 року.
Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
На підставі цього договору банком відкрито відповідачеві кредитний рахунок, що підтверджується випискою по рахунку, та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку та відповідачеві надано у користування кредитну картку. В подальшому розмір кредитного ліміту було збільшено до 5000,00 грн.
У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 14 вересня 2020 року склалася заборгованість в загальній сумі 14 947,84 грн., із яких: 2313,60 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 831,76 грн. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України та 11 802,48 грн. – нарахована пеня, яку позивач просив стягнути з відповідача.
Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 19 березня 2021 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк», пославшись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що при укладанні договору сторони керувались положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК України, яка визначає порядок укладення договору приєднання. Надана банком виписка по картковому рахунку є належним доказом щодо заборгованості відповідача.
Відповідач ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу не надав.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом встановлено, що 03 серпня 2012 року відповідач ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, у якій зазначено, що відповідач погодився з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг; він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а. с. 13).
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що на підставі заяви б/н від 03 серпня 2012 року відповідачу було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку; в подальшому розмір кредитного ліміту було збільшено до 5000,00 грн.
Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором станом на 14 вересня 2020 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 14 947,84 грн., із яких: 2313,60 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 831,76 грн. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України та 11 802,48 грн. – заборгованість по пені (а. с. 10).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надана позивачем копія анкети-заяви не містить даних про видачу кредитної картки, доказів отримання кредитної картки, не містить даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, а тому відсутні підстави вважати, що у відповідача виникли будь-які зобов`язання перед позивачем у зв`язку з поданням анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не може бути підтвердженням існування заборгованості, оскільки не є первинним бухгалтерським документом, а надана позивачем виписка по рахунку не містить обов`язкових реквізитів, зокрема, номеру особового рахунку, коду валюти, суму вхідного залишку за рахунком, код банку-кореспондента, номер рахунку кореспондента, номер документа, суму операції (відповідно за дебетом або кредитом), суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку. Крім того, позивач не надав підписаних відповідачем Умов та правил надання банківських послуг, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, тобто не довів, що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.
Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та обґрунтованим.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.
Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.
Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «Приватбанк» зазначив, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 03 серпня 2012 року, відповідно до якої йому було видано кредитну картку із встановленим на неї кредитним лімітом, розмір якого було збільшено банком до 5000,00 грн. Підписавши анкету-заяву відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
Звернувшись до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 03 серпня 2012 року в загальній сумі 14 947,84 грн., із яких: 2313,60 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 831,76 грн. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України та 11 802,48 грн. – пеня, позивач на підтвердження позовних вимог надав суду розрахунки заборгованості за договором № б/н від 03 серпня 2012 року, укладеним між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 травня 2015 року, на 30 вересня 2019 року та на 14 вересня 2020 року, довідку про видані ОСОБА_1 кредитні картки за договором № б/н, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір № б/н), анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил банківських послуг у Приватбанку, підписану 03 серпня 2012 року, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, виписку за договором № б/н станом на 15 вересня 2020 року, а також копію паспорта відповідача та документи, що підтверджують процесуальний статус банку та його представника.
Зазначивши у позові про те, що на підставі анкети-заяви № б/н від 03 серпня 2012 року відповідачу було видано кредитну картку із встановленим на неї кредитним лімітом, розмір якого в подальшому було збільшено до 5000,00 грн., позивач не надав суду доказів про фактичне виконання банком умов такого договору, зокрема, про відкриття карткового рахунку та про видачу кредитної картки відповідачу. Позивач не надав жодних доказів на підтвердження надання відповідачу кредитних коштів саме в такому розмірі та не обґрунтував такий розмір заборгованості у позовній заяві.
Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка підписана відповідачем 03 серпня 2012 року, не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Ця анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, окрім особистих даних та підпису відповідача, в тому числі не містить відомостей про оформлення відповідачем кредитного договору у розмірі 5000,00 грн. на умовах, про які зазначено в позові (а. с. 13).
Надані банком розрахунки заборгованості за договором № б/н від 03 серпня 2012 року, укладеним між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 травня 2015 року, на 30 вересня 2019 року та на 14 вересня 2020 року; довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н); довідка про видані ОСОБА_1 кредитні картки за договором № б/н; виписка за картковими рахунками ОСОБА_1 за договором № б/н станом на 15 вересня 2020 року не є належними та допустимими доказами існування заборгованості в заявленому позивачем до стягнення розмірі, оскільки вони підписані представником банку без зазначення будь-яких даних, що його ідентифікують (посади, прізвища); довідки не містять обов`язкових реквізитів такого документу – вихідного номеру та дати документу. Крім того, у зазначених довідках відсутнє посилання на анкету-заяву, підписану відповідачем 03 вересня 2012 року, а зазначено лише, що вони стосуються укладеного із ОСОБА_1 договору № б/н (без зазначення дати договору), у зв`язку з чим у суду відсутні підстави вважати, що ці довідки стосуються саме кредитного договору, за яким позивач просив стягнути заборгованість з відповідача.
Із наданої позивачем до позовної заяви виписки по карткових рахунках ОСОБА_1 за договором № б/н станом на 15 вересня 2020 року вбачається, що позивач періодично здійснював автоматичне списання нарахованих відсотків за користування кредитом, страхових платежів, пені за прострочення кредиту, за рахунок чого збільшував заборгованість відповідача за тілом кредиту. Крім того, зазначена виписка по карткових рахунках містить інформацію по кількох картках: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 і з виписки не вбачається, яка саме картка є кредитною карткою, за якою позивач нарахував заявлену до стягнення заборгованість. До того ж ця виписка не містить посади та прізвища посадової особи банку, яка виготовила таку виписку (а. с. 48-53).
Надана 14 червня 2021 року представником позивача в додатку до додаткових пояснень до апеляційної скарги, виписка за договором № б/н станом на 15 вересня 2020 року, крім наведеного, не містить взагалі підпису повноважного представника банку. 
Зазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги в тому, що розмір заявленої банком до стягнення заборгованості підтверджується наданою позивачем випискою по рахункам відповідача.
Враховуючи те, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами видачу відповідачеві кредитної картки із встановленим на неї кредитним лімітом, не довів наявність у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 2313,60 грн., яку він просив стягнути з відповідача, нарахування процентів за користування кредитом та пені за прострочення зобов`язання також є недоведеним. 
В постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.
Враховуючи те, що позивачем не надано доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки та розміру наданого йому кредиту, а також належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості відповідача за кредитним договором, апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог банку.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що при укладенні договору сторони керувались положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК України, яка визначає порядок укладення договору приєднання, не заслуговують на увагу з огляду на те, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів того, що саме надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписавши 03 серпня 2012 року анкету-заяву. Крім того, позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором.
Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 19 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М.В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. В. Міхасішин