Дата документу 27.07.2021 Справа № 334/5697/17

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/5697/17      Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/807/2606/21         Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року         м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:        Кочеткової І.В.,
суддів:         Кримської О.М.,
        Подліянової Г.С., 
секретар:       Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за  позовом  ОСОБА_1  до ОСОБА_2    про стягнення аліментів за минулий час, додаткових витрат на утримання дитини, 

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2021 року, 

ВСТАНОВИВ:
У вересні 2017 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти за минулий час у розмірі 180 000 грн. та додаткові витрати в розмірі 135 339,96 грн. на утримання сина ОСОБА_3 , а також компенсувати понесені нею судові витрати. 
Зазначала, що з 19 грудня 1998 сторони перебували у шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .
14 червня 2017 року шлюб з ОСОБА_2 розірвано, проте спільне господарство вони припинили вести ще з січня 2017 року.
За час перебування у шлюбі відповідач офіційно не працював, не приймав участі у матеріальному забезпеченні родини, не надавав кошти на утримання сина. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням знайти роботу, допомагати у вихованні та утриманні сина, проте він ігнорував її прохання та ухилявся від пошуку засобів для забезпечення духовного, емоціонального, інтелектуального розвитку дитини.
Оскільки відповідач до повноліття сина не надавав кошти на задоволення необхідних потреб сина, вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 аліменти за минулий час, починаючи з 14 червня 2014 року і до повноліття сина, в твердій грошовій сумі, виходячи з розрахунку 5000,00 грн. щомісячно, що разом становить 180000,00 грн.
Крім аліментів, позивачка витрачала кошти пов`язані з розвитком мовних здібностей дитини та його навчанням, в яких відповідач не брав участі. Так, у 2016 році, з метою продовження навчання у вищому учбовому закладі Німеччини сину необхідно було відкрити блок рахунок, на який внести кошти, необхідні для оплати першого року навчання. Крім того, оскільки навчання буде здійснюватись німецькою мовою, за вимогою вищого навчального закладу необхідним є проходження мовних курсів в Німеччині. Вартість навчання на мовних курсах, проживання в Німеччині та квитки на літак вона придбавала за особисті кошти. Зокрема, позивачкою понесені такі додаткові витрати: 
15.12.2016 сплачено 7125,00 грн. - перша частина вартості послуг, відповідно до Договору про надання послуг № 91011216 від 01.12.2016 для бронювання освітнього курсу за кордоном;
22.02.2017 сплачено 2984,00 євро, що станом на час звернення із позовом до суду становить 89941,43 грн., за курсом НБУ на 28.08.2017;
20.07.2017 в рамках цього ж договору, вимогою вищого навчального закладу було відкриття блок-рахунку на ім`я студента, у зв`язку з чим позивач відкрила рахунок за сумою 4500,00 євро, що станом на день підготовки позовної заяви 28.08.2017 становить 135635,54 грн.
19.04.2016 було укладено Договір про надання послуг № 34070416 для бронювання освітнього курсу за кордоном, за умовами якого позивачем сплачено 1 260,00 євро, які вносились частинами 10.05.2016, 06.05.2016, 05.05.2016, що станом на день підготовки позовної заяви 28.08.2017 становить 37 977,95 грн. 
Таким чином, сума додаткових витрат на утримання сина склала 270 679,92 грн. 
Враховуючи рівність прав батьків щодо виховання та утримання дитини, вважає за необхідне суму додаткових витрат на виховання дитини також розподілити порівну. Оскільки загальна сума витрат становить 270679,92 грн., просила стягнути з відповідача на її користь  135339,96 грн. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги покази свідків, які свідчили з приводу того, що позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханнями матеріально забезпечувати сина. Окрім того, висновки суду першої інстанції щодо проживання сина сторін з відповідачем, а також про те, що мовні курси - це не додаткові витрати , є помилковими.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказав, що доводи скарги є необґрунтованими, безпідставними та неправдивими. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін - адвокатів Сідельнікової О.Л., яка в інтересах ОСОБА_1 підтримала скаргу та просила про її задоволення, заперечення адвоката Дмитрашка Д.В., який представляв інтереси ОСОБА_2 та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.
Судом встановлено, що сторони з 19 грудня 1998 року перебували у шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2017 року розірвано (т.1, а.с.3).
Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.4).
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
СК України встановлює принцип рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.
Стаття 189 СК України містить диспозитивне правило про те, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів, водночас свобода волі сторін такого договору обмежується імперативним приписом про те, що його умови не можуть порушувати права дитини, встановлені цим Кодексом.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Частиною другою статті 191 СК України (у редакції, чинній на час звернення позивачки до суду) передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.
Аналіз змісту наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, Сімейним кодексом України встановлено право того з батьків (мати/батька) або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина на отримання від іншого з батьків (мати/батька), який проживає окремо, коштів для утримання дитини.
За загальним правилом, визначеним СК України, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів, в тому числі не подав позов про стягнення аліментів.
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 за минулий час 01.09.2017, на момент звернення з позовом син є повнолітнім. В період неповноліття сина з вимогами про стягнення аліментів ОСОБА_1 до суду не зверталась. 
В обґрунтування підстав позову ОСОБА_1 зазначає, що син знаходився весь час на її утриманні, оскільки ОСОБА_2 ніде не працював і не приймав участі у матеріальному забезпеченні сім`ї. 
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги покази свідків  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , є безпідставними з огляду на те, що свідками не наведено жодних фактичних даних, які б свідчили, що син проживав з матір`ю окремо від батька та перебував на її утриманні, та підтверджували, що ОСОБА_1 вживала заходів для стягнення з відповідача аліментів, а той ухилявся від надання утримання дитині.
На спростування доводів позивача про безробіття ОСОБА_2 останнім надані документи, згідно з якими, що позивачка ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа - підприємець, та між нею як приватним підприємцем та ОСОБА_2 було укладено трудову угоду від 01.03.2006, за умовами якої останній став помічником по веденню справ, представником інтересів ОСОБА_1 в усіх органах державної влади, підприємств всіх форм власності, приватних осіб, укладання договорів від імені ОСОБА_1 та ведення бухгалтерії, всіх справ пов`язаних з приватним підприємництвом, керуючий справами. (т.1, а.с.30,32). 
Згідно першого розділу трудової угоди оплата за виконану роботу здійснюється за домовленістю, враховуючи обсяг виконаної роботи та фактично витрачений час, але не менше ніж мінімальна заробітна плата, визначена законом. Строк дії трудової угоди - до припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 або до подачі ОСОБА_2 заяви про звільнення.
Суд першої інстанції обґрунтовано залишив вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.
Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку.
Відповідно до частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Аналіз указаних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.
У розумінні статті 185 СК України Отримання інформаційно-консультативних послуг та навчання особи з метою здобуття освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. 
Позивач не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини за кордоном при наявності можливості проходження навчання у державних закладах освіти, не навела мотивів вибору освітнього закладу, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини.
ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем були узгоджені питання щодо навчання сина за кордоном. Навчальний заклад Sprachschule zum Ehrstein, Freiburg було обрано позивачем на власний розсуд, без погодження із відповідачем.
Інші доводи апеляційної скарги висновків судів першої не спростовують, на законність оскаржуваних судового рішення не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права та необхідності переоцінки доказів.
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Повний текст постанови складено 28 липня 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова
Суді: О.М. Кримська
        Г.С. Подліянова