СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2021 р.                                                                   Справа № 922/4264/20  
Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Попков Д.О., суддя  Стойка О.В. 
секретар судового засідання – Бірчак К.Є.
за участю представників:
від позивача – Судаков Д.О., згідно з роздруківкою з ЄДРПОУ та за посвідченням;
від відповідача – не з`явився; 
розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Завод Фрунзе», м. Харків вх. № 1528 Х/З на рішення господарського суду Харківської області від 08.04.2021р. у справі № 922/4264/20 (суддя – Бринцев О.В., повний текст складено та підписано 19.04.2021р.)
за  позовом Харківської міської ради, м. Харків
до Приватного акціонерного товариства «Завод Фрунзе», м. Харків
про стягнення 1  981  065,35 грн.

ВСТАНОВИЛА:

30.12.2020 Харківська міська рада (далі – ХМР, позивач) звернулася до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Завод Фрунзе» (далі – ПрАТ «Завод Фрунзе», відповідач) безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 1  981  065,35 грн. на підставі ст. ст. 1212-1214 ЦК України.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що за період з 01.03.2018р. по 30.11.2020р. відповідач використовував земельну ділянку кадастровий номер 6310136900:01:022:0035 площею 0,8602 га, на якій розташовані нежитлові будівлі, що належать відповідачеві на праві власності, без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав.
Позивач стверджує, що відповідач, за відсутності укладеного договору, у заявлений до стягнення період зберігав кошти та не сплачував орендну плату за користування земельною ділянкою, чим збільшив вартість власного майна, а позивач втратив належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто відбувається факт безпідставного збереження коштів  у розмірі орендної плати відповідачем за рахунок позивача.
Рішенням господарського суду Харківської області від 08.04.2021 позов задоволено, з відповідача на користь позивача стягнуто безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати в сумі 1  981  065,35 грн. та витрати зі сплати судового збору в сумі 29  715,98 грн.
Рішення суду мотивоване, зокрема, з тих підстав, що несплата (збереження) відповідачем коштів порушує права позивача адже власником відповідної земельної ділянки в спірний період є територіальна громада м. Харкова в особі позивача. Згідно з ст. 206 ЗК України, п.п.14.1.136 п.14.1. ст.14 ПК України власником майна фактично збереженого відповідачем (коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою) також є територіальна громада м. Харкова в особі позивача. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що утримання (збереження) відповідачем коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою призвело до збільшення (накопичення) цих коштів у відповідача за рахунок їх неодержання позивачем.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.
За доводами апеляційної скарги:
- акт обстеження від 17.11.2020 складений одноособово позивачем як зацікавленою особою, який не відповідає вимогам законодавства та межам ділянки, наявної при придбанні відповідачем нежитлових приміщень, тому на підставі цього акту неможливо встановити фактичні обставини користування відповідачем земельною ділянкою;
- у спростування доводів позивача відповідачем надавалися пояснення до відзиву на позов та попередній акт обстеження визначених меж, площі і конфігурації земельної ділянки за адресою: м. Харків, пр-т Московський, 118 від 05.02.2017, а також ситуаційна схема розміщення земельної ділянки, якою фактично користується відповідач як власник нежитлових приміщень.
У визначений ухвалою САГС від 14.06.2021 строк, від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.
08.07.2021 від скаржника отримано відповідь на відзив, а 09.07.2021 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання відповідача про перенесення слухання його апеляційної скарги на інший день, але не раніше 09.08.2021, яке мотивоване зайнятістю його повноважного представника у іншому судовому процесі та необхідністю надати додаткові докази, яких скаржник «не мав на руках» на момент слухання справи у суді першої інстанції та на час подання апеляційної скарги.
Відповідно до ч.ч. 11, 12 ст. 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 56 ГПК України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
За приписами ч. 3 ст. 269 ГПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Отже, нормами чинного процесуального законодавства не передбачено пріоритетності одних судових справ перед іншими, а відповідачем не доведено належними доказами неможливості взяти участь у судовому засіданні САГС, яке відбулося 12.07.2021, особисто, в порядку самопредставництва, або відсутність у підприємства іншого повноважного представника.
Крім того, нормами ГПК України також не передбачено обов`язку суду апеляційної інстанції щодо відкладення судового засідання на певну дату, визначену самостійно учасником апеляційного провадження у зв`язку з відсутністю у нього «на руках» нових доказів як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і на момент звернення зі своєю апеляційною скаргою до САГС.
До того ж, ухвалою САГС від 14.06.2021 (отримана відповідачем 18.06.2021) не визнавалася обов`язковою явка представників сторін у судове засідання, а учасники апеляційного провадження були попереджені про те, що нез`явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті.
З огляду на наведене, зазначені відповідачем у клопотанні причини нез`явлення його представника у судове засідання не можуть бути визнані судом апеляційної інстанції поважними, у зв`язку з чим означене клопотання ПрАТ «Завод «Фрунзе» не підлягає задоволенню.
Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив за доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився. 
Частинами 1-2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 232879661 від 17.11.2020, право власності на нежитлові будівлі літ. «Е-1» площею 62,7 кв.м., літ. «Ж-2» площею 96,1 кв.м., літ. «З-2» площею 98,4 кв.м., літ. «И-1» площею 944,1 кв.м. (загальна площа нежитлових будівель складає 1201,3 кв.м.) по пр-ту Московському, 118 у м. Харкові з 09.12.2010 зареєстроване за ВАТ «Завод ім.Фрунзе» на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.2010 № 1904.
За відомостями Витягу з ДЗК № НВ-0005155152020 від 26.06.2020 державна реєстрація земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером 6310136900:01:022:0035, розташованої по пр-ту Московському, 118 у м. Харкові, площею 0,8602 га, проведена 22.10.2015.
До даного Витягу позивачем також надані відомості про обмеження у використанні земельної ділянки на підставі ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», ЗУ «Про трубопровідний транспорт», постанови КМУ № 135 «Про затвердження Правил охорони ліній електрозв`язку», ЗУ «Про електроенергетику».
Відповідно до Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № 927/176-19 від 04.03.2019, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 6310136900:01:022:0035, розташованої по пр-ту Московському, 118 у м. Харкові, площею 8602 кв.м., становить 18  574  385 грн.
Відповідно до Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № 4238 від 29.05.2020 нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 6310136900:01:022:0035, розташованої по пр-ту Московському, 118 у м. Харкові, площею 8602 кв.м., становить 24  930  374 грн.
Ухвалою ГСХО від 05.06.2018 у справі № 922/667/18 затверджено мирову угоду між ХМР та ПрАТ «Завод Фрунзе»; предметом спору у цій справі є стягнення з ПрАТ «Завод Фрунзе» безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою з 01.10.2016 по 28.02.2018 площею 0,8756 га по пр-ту Московському, 118 у м. Харкові під об`єктами нерухомого майна, належного відповідачеві на праві власності згідно з договором купівлі-продажу від 26.11.2010 № 1904 без належних на те правових підстав.
В межах справи № 922/4264/20 відповідачем надано письмові пояснення ХМР у справі № 922/667/18 про те, що ХМР здійснено розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання ПрАТ «Завод Фрунзе» земельної ділянки по пр. Московському, 118 у м. Харкові виключно за її фактичне використання під об`єктами нерухомого майна.
Крім того, відповідачем до матеріалів справи надано акт обстеження від 05.02.2017, складеного спеціалістом ХМР, яким встановлено, що земельна ділянка площею 0,8756 га по пр. Московському, 118 у м. Харкові з 27.09.2016 по теперішній час використовується ПрАТ «Завод Фрунзе» для експлуатації та обслуговування вищезгаданих нежитлових будівель без державної реєстрації прав на цю земельну ділянку.
Згідно з листом ХМР № 4119/0/226-1 від 05.03.2021, у зв`язку з тим, що земельна ділянка по пр. Московському, 118 у м. Харкові з кадастровим номером 6310136900:01:022:0035 зареєстрована у ДЗК з площею 0,8602 га, здійснити розрахунок розміру безпідставно збережених коштів за використання цієї земельної ділянки під нежитловими будівлями та укласти мирову угоду у справі № 922/4264/20 не вбачається за можливе.
Листом офісу великих платників податків ДПС України повідомлено ХМР про те, що згідно з податковими деклараціями з плати за землю (земельного податку), платник податків ПАТ «Завод Фрунзе» декларує та сплачує податкові зобов`язання із земельного податку за земельну ділянку площею 1201,30 кв.м. по пр-ту Московському, 118 у м. Харкові.
За період з 01.03.2018 по 30.09.2020 задекларовано та сплачено податкових зобов`язань на суму 212  068,75 грн., у т.ч. по періодах:
- з 01.03.2018 по 31.12.2018 – 54  550,70 грн.;
- з 01.01.2019 по 31.12.2019 – 87  281,17 грн.;
- з 01.01.2020 по 30.09.2020 – 70  236,88 грн.
Харківською міською радою також здійснено розрахунок розміру безпідставно збережених ПрАТ «Завод Фрунзе» коштів у розмірі орендної плати.
У розрахунках міститься інформація про зонування міста та арифметичні показники коефіцієнтів: Кф - коефіцієнту функціонального використання земельної ділянки, який станом на 2018-2020 роки становив 1,2; Км2 - коефіцієнту, який характеризує зональні фактори місцеположення земельної ділянки в межах міста, який у 2018-2019 роках становив 2,81, а у 2020 році – 2,86; КмЗ - коефіцієнту, який характеризує локальні фактори місцеположення земельної ділянки за територіально-планувальними, інженерно-геологічними, історико-культурними, природно-ландшафтними, санітарно-гігієнічними умовами та рівнем облаштування території, що у 2018-2019 роках становив 1,15918, а у 2020 році – 1,32; та К(і) – коефіцієнту індексації, який у 2018-2019 роках становив 1,89720602, а у 2020 році – 1.
Так, розмір орендної плати в місяць, який підлягав сплаті ПрАТ «Завод Фрунзе» за період з 01.03.2018 по 31.12.2018 становив 61  914,62 грн., який складається з нормативної грошової оцінки – 18  574  385 грн., ставки річної орендної плати - 4,00%, коефіцієнту складних інженерно-геологічних умов - 1, коефіцієнту розміру земельної ділянки - 1, відсотку строку оренди - 100,00%.
Враховуючи сплату відповідачем земельного податку в сумі 54  550,70 грн., позивачем за 10 місяців 2018 року заявлено до стягнення 564  595,50 грн.
За період з 01.01.2019 по 31.12.2019 розмір орендної плати в місяць, який підлягав сплаті ПрАТ «Завод Фрунзе» становив – 61  914,62 грн., який складається з нормативної грошової оцінки – 18  574  385 грн., ставки річної орендної плати - 4,00%, коефіцієнту складних інженерно-геологічних умов - 1, коефіцієнту розміру земельної ділянки -1, відсотку строку оренди - 100,00%. 
З огляду на сплату відповідачем земельного податку за користування спірною земельною ділянкою у 2019 році в сумі 87  281,17 грн., позивачем з 01.01.2019 по 31.12.2019 заявлено до стягнення 655  694,23 грн.
За період з 01.01.2020 по 30.11.2020 розмір орендної плати в місяць, який підлягав сплаті ПрАТ «Завод Фрунзе» становив – 83  101,25 грн., який складається з нормативної грошової оцінки – 24  930  374 грн., ставки річної орендної плати - 4,00%, коефіцієнту складних інженерно-геологічних умов - 1, коефіцієнту розміру земельної ділянки -1, відсотку строку оренди - 100,00%. 
З урахуванням сплати відповідачем земельного податку в сумі 70  236,88 грн., позивач заявив до стягнення за 11 місяців 2020 року 760  775,62 грн.
17.11.2020 відповідною посадовою особою ХМР здійснено обстеження земельної ділянки, яка розташована за адресою: м. Харків, пр. Московський, 118, за результатами чого складено акт обстеження земельної ділянки кадастровий номер 6310136900:01:022:0035.
Згідно з цим актом:
- на земельній ділянці (кадастровий номер 6310136900:01:022:0035) площею 0,8602 га по пр.Московському, 118 у м. Харкові розташовані нежитлові будівлі літ. «Е-1», «Ж-2», «З-2», «И-1», право власності на які з 09.12.2010 по теперішній час зареєстровано за ВАТ «Завод Фрунзе»;
-  земельна ділянка огороджена, використовується з 01.03.2018 по теперішній час ВАТ «Завод Фрунзе» для експлуатації та обслуговування зазначених нежитлових будівель.
Посилаючись на те, що внаслідок використання відповідачем спірної земельної ділянки без укладення договору оренди землі, територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради позбавлена можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі земельної ділянки в оренду, чим порушені охоронювані законом права та інтереси позивача щодо неодержаних коштів у розмірі орендної плати за землю за період з 01.03.2018 по 30.11.2020 в сумі 1  981  065,35 грн., ХМР звернулася з даним позовом до господарського суду.
Частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Статтею 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Згідно з ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо встановлення ставки земельного податку, розмірів плати за користування природними ресурсами, вилучення (викупу), а також надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад, справляння плати за землю, тощо.
Згідно з ст. 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Таким чином, розпорядником спірної земельної ділянки, що діє в інтересах територіальної громади є позивач.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 Земельного кодексу України, власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
За змістом зазначених приписів Цивільного та Земельного кодексів України, відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.
Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).
Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.
За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою без належних на те правових підстав, на якій ці об`єкти розміщені. При цьому, право власності на ці об`єкти зареєстровано за відповідачем 09.12.2010р. на підставі договору купівлі-продажу № 1904 від 26.11.2010.
Згідно з ст. 123 Земельного Кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Статтею 124 Земельного Кодексу України визначено порядок передачі земельних ділянок в оренду. Передача в оренду  земельних  ділянок,  що  перебувають  у державній  або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього  Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки  (у  разі  продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача  в  оренду  земельних  ділянок,  що перебувають у державній або комунальній власності,  здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду  земельних  ділянок,  що  перебувають  у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою,  третьою статті  134  цього  Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Не  підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної  власності  або права на них у разі: розташування на  земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд),  що  перебувають  у  власності  фізичних або юридичних осіб (ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України).
Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України).
Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).
У той же час, стаття 125 ЗК України передбачає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 
Статтею 206 Земельного кодексу України  встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Абзацом восьмим частини першої статті 31 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі припиняється в разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці.           
Матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування спірною земельною ділянкою ПрАТ «Завод Фрунзе» після укладання договору купівлі-продажу та реєстрації права власності у 2010 році на згадані об`єкти нерухомого майна, зокрема укладення відповідних договорів оренди з Харківською міською радою та державною реєстрацією такого права, а отже, відповідач у заявлений до стягнення період користувався земельною ділянкою без достатньої правової підстави.
Судовою колегією враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 20.11.2018 р. у справі № 922/3412/17, відповідно до якої Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступлення від висновків Верховного Суду України щодо застосування приписів статей 1212-1214 ЦК України стосовно можливості стягнення суми орендної плати без укладеного між сторонами договору оренди землі.
Отже, позивачем та матеріалами справи доведено, що відповідач є власником нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці за адресою: пр-т Московський, 118, м. Харків, на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.2010. Відповідачем до матеріалів справи не надано належних доказів оформлення права користування спірною земельною ділянкою, зокрема, укладення відповідного договору оренди з Харківською міською радою та державної реєстрації права оренди відповідача за період з 01.03.2018 по 30.11.2020 р. щодо земельної ділянки комунальної власності площею 0,8602 га кадастровий номер 6310136900:01:022:0035, яка згідно з витягами з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки віднесена до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Таким чином, відповідач користувався спірною земельною ділянкою  у заявлений до стягнення період без достатніх правових підстав.
В даному випадку до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташовані ці об`єкти, відносини з фактичного користування земельними ділянками без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними, а наявність або відсутність вини відповідача не підлягає дослідженню.
Для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна, безпідставно збережених коштів орендної плати згідно із статтями 1212-1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав, земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований необхідно, насамперед, з`ясувати: а) чи наявні правові підстави для використання земельної ділянки; б) яка площа земельної ділянки та чи є вона сформованою відповідно до вимог земельного законодавства; в) в якому розмірі підлягають відшкодуванню доходи пов`язані із безпідставним збереженням майна розраховані відповідно до вимог земельного законодавства, а саме на підставі нормативної грошової оцінки землі.
Як зазначено вище, відповідач використовував спірну земельну ділянку у заявлений до стягнення період без будь-яких правових підстав.
Відповідно до витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № 927/176-19 від 04.03.2019, № 4238 від 29.05.2020 та витягу з ДЗК № НВ-0005155152020 від 26.06.2020 площа спірної земельної ділянки становить 0,8602 га; дата державної реєстрації земельної ділянки – 22.10.2015.
Згідно з ч. 1 ст. 79-1 Земельного кодексу України (в редакції від 31.12.2017, яка була чинною на початок періоду використання відповідачем земельної ділянки без належних правових підстав – 01.03.2018), формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
За приписами частини 4 цієї статті, земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Згідно з ч. 9 даної статті, земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Тобто, з 22.10.2015 земельна ділянка площею 0,8602 га по пр. Московському, 118 у м.Харкові є сформованою та, відповідно, є об`єктом цивільних прав.
При цьому, факт наявності права комунальної власності на неї у територіальної громади м. Харкова на момент її державної реєстрації відповідачем не заперечується.
Судова колегія вважає за необхідне відмітити, що у разі укладення відповідно до положень чинного законодавства договору оренди сторони в ньому погодили б істотні умови, в т.ч. і розмір орендної плати. Натомість при зверненні з вимогами за бездоговірне користування земельною ділянкою міська рада в одноособовому порядку здійснює розрахунок та визначає розмір плати за користування ділянкою.
Відповідно до рішення Харківської міської ради 32 сесії 7 скликання "Про затвердження порядку впровадження нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2018" станом на 2020 рік змінилася середня (базова) вартість земель населеного пункту, грн./кв.м. та яка на теперішній час складає 639,78 грн., у зв`язку з чим нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 24  930  374 грн., в той час як у 2018-2019 роках нормативна грошова оцінка ділянки становила 18  574  385 грн.
Згідно з п. 2.5 рішення Харківської міської ради № 41/08 від 27.02.2008 р. «Про затвердження Положення про порядок визначення розміру орендної плати, плати за суперфіцій, земельний сервітут при наданні земельних ділянок у платне користування в місті Харкові» (з подальшими змінами та доповненнями), розмір поточної базової ставки орендної плати, визначений до наведених вихідних даних, становить 0,08.
У п. 4.1 четвертого Розділу даного Положення зазначено землі, для яких встановлено особливий режим розрахунку орендної плати за видами їх цільового використання. Оскільки цільовим призначенням спірної земельної ділянки визначено «землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення», тому позивачем у розрахунку позовних вимог обґрунтовано застосовано базову ставку орендної плати у розмірі 4 %, що узгоджується з вимогами п. 2.5 Положення.
Крім того, судовою колегією досліджено також і питання застосування у розрахунку позовних вимог відсотку строку оренди у розмірі 100 %.
Відповідно до п. 2.6 Положення, затвердженого рішенням Харківської міської ради № 41/08 від 27.02.2008 р., орендна плата за земельну ділянку розраховується в залежності від терміну оренди із застосуванням наступних відсотків від розрахункового розміру орендної плати:
Строк оренди, роки	Відсоток від орендної плати	
1-10 років	100%	
11-15 років	90%	
16-20 років	80%	
21-25 років	70%	
26-50 років	60%	
Оскільки заявлений до стягнення період складає 2 роки та 9 місяців, тому позивачем обґрунтовано застосовано у розрахунку 100 % відсотку від орендної плати.
Судовою колегією враховується, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».
Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт  14.1.147  пункту  14.1  статті  14 Податкового кодексу України  в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України  у вказаній редакції).
Під час здійснення означеного розрахунку ХМР враховано дані, викладені в листі Офісу великих платників податків ДПС України про сплату відповідачем земельного податку в сумі 212  068,75 грн. у період з 01.03.2018 по 30.09.2020, тому в даному випадку відсутнє подвійне стягнення з відповідача грошових коштів за користування земельною ділянкою у заявлений до стягнення період без належних правових підстав.
Таким чином, ПрАТ «Завод Фрунзе», як фактичний користувач земельною ділянкою, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.
Заперечень проти застосування вищезгаданих коефіцієнтів у розрахунку позовних вимог відповідачем в апеляційному провадженні не висунуто та не заявлено.
Отже, перевіривши надані позивачем розрахунки виходячи зі ставки орендної плати у розмірі 4 % від нормативної грошової оцінки, судова колегія дійшла висновку щодо правомірності стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 1  981  065,35 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наданим відповідачем доказам у справі – акту обстеження від 05.02.2017 та поясненням до відзиву на позов судовою колегією оцінюються критично, оскільки:
- наведеним актом обстеження від 05.02.2017 встановлені обставини щодо користування відповідачем земельною ділянкою площею 0,8756 га без належних правових підстав, проте згідно з вищезгаданими витягами з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки та витягу з ДЗК спірна земельна ділянка має площу 0,8602 га, що узгоджується з відомостями акту обстеження від 17.11.2020, відтак акт від 05.02.2017 не є може вважатися належним доказом у справі;
- спірна земельна ділянка є сформованою з 2015 року саме у розмірі 0,8602 га та є об`єктом цивільних прав саме у цьому розмірі, тому відповідачем не доведено її використання виключно в частині під об`єктами нерухомого майна, належними останньому на праві власності. Доказів звернення до позивача з метою поділу спірної земельної ділянки та прийняття ХМР відповідних рішень відповідачем до матеріалів справи не надано;
- акт обстеження від 17.11.2020 є лише одним із доказів, що міститься в матеріалах справи та оцінюється у сукупності з іншими доказами, в т.ч. щодо реєстрації права власності відповідачем на нежитлові будівлі у 2010 році, реєстрації земельної ділянки комунальної форми власності як об`єкту цивільних прав у розумінні ст. 79-1 ЗК України, наявності/відстуності у відповідача правових підстав для використання спірної земельної ділянки та ін., відповідно, цей акт не містить відомостей, які б обумовлювали вирішальне значення для розгляду справи господарським судом;
- в оскаржуваному рішенні суду обґрунтовано зазначено про те, що сам по собі факт реєстрації права власності інших осіб на нерухоме майно за тією самою адресою, за якою знаходиться майно відповідача, не означає, що це майно знаходиться саме на спірній земельній ділянці; доказів знаходження майна інших осіб саме на спірній земельній ділянці та доказів відсутності інших земельних ділянок за адресою: пр-т Московський, 118 у м. Харкові відповідачем не надано.
При цьому, судовою колегією враховується, що спірна земельна ділянка була утворена шляхом поділу земельної ділянки площею 19,9846 га за наведеною адресою. Отже, відповідачем не доведено, що решта цієї загальної площі, за рахунок якої утворена земельна ділянка площею 0,8602 га у заявлений до стягнення період була зареєстрована як окрема-і земельна-і ділянка-и за іншими адресами.
Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду ґрунтується на повному і всебічному дослідженні всіх обставин справи, прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника. 
Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Харківської області від 08.04.2021р. у справі № 922/4264/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.
Повний текст постанови складено 13.07.2021 

Головуючий суддя                                                                    В.І. Пушай

Суддя                                                                                           Д.О. Попков  

Суддя                                                                                           О.В. Стойка