КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/8078/2021                                          
 
                                                          П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
          м. Київ                                                                                          Справа № 759/23915/19
 
16 вересня  2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Левенеця Б.Б.    
                                    - Борисової О.В.
при секретарях          - Спеней О.С., Верес Ю.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача Головного управління Національної поліції у м. Києві-  Войчук Інни Володимирівни на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Войтенко Ю.В., у цивільній справі за позовом Головного управління Національної поліції у м. Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання  такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-
 
                                                 в с т а н о в и в:
 
23 грудня 2019 року Головне управління Національної поліції у м. Києві звернулось до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
На обґрунтування позовних вимог зазначало, що на балансі Головного управління Національної поліції у м. Києві знаходиться будівля за адресою: АДРЕСА_4. Рішенням житлово-побутової комісії ГУ МВС в м. Києві від 06.08.1998 року   ОСОБА_3 , який проходив службу в патрульно-постовій службі міліції України, було надано кімнату №  НОМЕР_1 у відомчому гуртожитку. 
На підставі цього рішення 17 серпня 1998 року ОСОБА_4 та членам його сім`ї (дружина та дочка), з метою поліпшення житлових умов, видано ордер №84 на право зайняття жилого приміщення у сімейному гуртожитку для тимчасового проживання за адресою:   АДРЕСА_1 . 
Згідно з Реєстром мешканців гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 (гуртожиток) , зареєстрованих згідно ордерів, ОСОБА_4 , його дружина ОСОБА_1 та донька ОСОБА_2 зареєстровані у кімнаті НОМЕР_15 даного гуртожитку.
Згідно з спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України та Національної поліції України від 14.11.2016 року №961/1522 відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», керуючись постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 №1482 «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», з урахуванням погодження Фонду Державного майна України від 07.04.2016 №10-24-6305 гуртожиток №2, інв. №10323740 за адресою:   АДРЕСА_2 , передано зі сфери управління Міністерства внутрішніх справ України до сфери управління Національної поліції України. 
Згідно  відповіді Святошинського районного у м. Києві Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві Міністерства юстиції України за запит Головного управління Національної поліції у м. Києві «щодо надання інформації», 04.09.2018 року було зареєстровано розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , про що було складено актовий запис № 291 від 04.09.2018 року.
Зазначає, що з 04.09.2018 року будь-які відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 припинилися, після чого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виїхали  з даного приміщення і більше там не з`являлись. Позивач вказує, що актами комісії зафіксовано, що відповідачі в періоди з 01.04.2019 року по 28.10.2019 року в гуртожитку не проживали та не з`являлись. З огляду на вище викладене, просив суд, на підставі ст.72 ЖК України, визнати  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме, кімнатою  АДРЕСА_1 .
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року в задоволені позову Головного управління Національної поліції у м. Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 17 квітня 2021 року представник позивача Головного управління Національної поліції у м. Києві-  Войчук Інна Володимирівна подала  апеляційну скаргу, в якій просила рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи.
Зазначає, що  згідно п. 2.9 наказу МВС України від 10.09.2004 року № 1039 «Про надання службових жилих приміщень і користування ними особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України» службове жиле приміщення надається працівникам на час виконання ними обов`язків, що потребують проживання в такому приміщенні.
З відповіді Святошинського районного у м. Києві Відділу державної реєстрації актів цивільного стану вбачається, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано, про що було складено актовий запис № 291 від 04.09.2018 року.
Вважає, що 04.09.2018 року будь-які відносини між  ОСОБА_4 та ОСОБА_1 припинилися, а у трудових відносинах із Головним управлінням Національної поліції у м. Києві ОСОБА_1 ніколи не перебувала, що свідчить про відсутність  законних підстав проживання  ОСОБА_1 у вказаній кімнаті гуртожитку №2 .
У рішенні суду першої інстанції зазначено, що представник відповідачів повідомив, що останні регулярно перебувають у спірній кімнаті гуртожитку та здійснюють за нею догляд, проте в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , яка проживає у сусідній кімнаті, повідомила, що у кімнаті  НОМЕР_15 були антисанітарні умови, постійно стояв неприємний запах, що унеможливлювало комфортне проживання у спільному блоці безпосередньо її та її чоловіка. Також зазначала, що вона неодноразово зверталась до ОСОБА_1 з проханням прийти і здійснити прибирання у кімнаті НОМЕР_15.
Також ОСОБА_5 10.09.2019 року зверталась до начальника управління матеріально- технічного забезпечення ГУ НП у м. Києві з проханням посприяти у вирішенні питання про виселення ОСОБА_4 з кімнати НОМЕР_15  гуртожитку або надати їй інше житло.
Зазначає, що свідок ОСОБА_5 вказала, що за місяць до смерті ОСОБА_4 через його дії в туалетній кімнаті сталося залиття і ОСОБА_1 відшкодовувала вартість ремонту на прохання свідка ОСОБА_5 . Проте, якби відповідачі проживали у гуртожитку, вони б самі помітили несправність сантехнічого обладнання.
Звертає увагу, що в рішенні суду першої інстанції зазначено, що представник відповідачів у судовому засіданні (31.03.2021 року) надав квитанції про оплату комунальних послуг, однак ці докази є неприпустимими, оскільки були надані після закінчення підготовчого засідання.
Вказує на те, що судом першої інстанції не взято до уваги акти про непроживання відповідачів у кімнаті АДРЕСА_1 , складені комісією, в яких зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 01.04.2019 року по 28.10.2019 року в гуртожитку №2 не з`являлись та не проживали. 
Зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення керувався ст. 71 ЖК України, тобто, визнає факт непроживання відповідачів у кімнаті НОМЕР_15 гуртожитку №2 понад шість місяців та вважає причини відсутності поважними.
В судовому засіданні представник  позивача Головного управління Національної поліції у м. Києві Войчук  Інна Володимирівна   підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2   та їх представник  адвокат Татунець  Владислав Вікторович  проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу  - без задоволення
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що наказом Міністерства внутрішніх справ України від 14 листопада 2016 року № 961/1522 про передачу гуртожитків у м. Києві до сфери управління Національної поліції України передано зі сфери управління Міністерства внутрішніх справ України до сфери управління Національної поліції України об`єкти нерухомого майна, розташовані в м. Києві, зокрема, гуртожиток № 2 інв. № 10323740 розташований по АДРЕСА_2 (а.с. 17)
Відповідно до ордеру № 84 на право заняття жилого приміщення в сімейному гуртожитку для тимчасового проживання, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було надано житлове приміщення по АДРЕСА_1 ,  площею 19,9 кв.м. Ордер виданий 17 серпня 1998 року на підставі рішення ЖБК УВД  Київського міськвиконкому від  06 серпня 1998 року. (а.с. 21)
Відповідно до актів від 27 травня 2019 року, 25 червня 2019 року, 24 липня 2019 року, 22 серпня 2019 року, 26 вересня 2019 року, 28 жовтня 2019 року та 30 квітня 2019 року, складених комісією у складі начальника ЖЕДЦЗ №1 ГУНП у м. Києві Крупки Н.В. та завідувача гуртожитку Уманець Л.А. ,  ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_2 , які зареєстровані по АДРЕСА_1 , в кімнаті гуртожитку з 01 травня 2019 року  по 28 жовтня 2019 року не проживають. (а.с. 8-14)
Згідно відповіді Святошинського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 12 грудня 2019 року № 4737/16.10-09 на звернення Головного управління Національної поліції у м. Києві  № 8219/125/05/13-2019 від 03 грудня 2019 року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано, про що було складено актовий запис № 291 від 04.09.2018 року (а.с. 15)
З довідок Відділу з питань реєстрації місця проживання/ перебування фізичних осіб Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації  вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 04.09.1998 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 24, 25)
Між Головним управлінням Національної поліції у м. Києві в особі начальника УЛМТЗ ГУНП у м. Києві Кирильцева Романа Володимировича (наймодавець) та гр. ОСОБА_4 (наймач) 23 жовтня 2018 року було укладено договір № 101 найму житлового приміщення у гуртожитку.
Відповідно до п. 1 зазначеного договору, наймодавець надає наймачеві та членам його сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користування житлове приміщення - кімнату АДРЕСА_1 , загальною площею 28, 01 кв.м, що складається з 1 кімнати житловою площею 19,9 кв.м. (а.с. 101-102)
ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_4   помер, що підтверджується  копією свідоцтва про смерть,виданого  09 листопада 2019 року  Святошинським районним у м,Києві відділом  державної реєстрації  актів  цивільного стану Головного територіального управління  юстиції у м.Києві.
Мешканцями гуртожитку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ( кімната № НОМЕР_2 ), ОСОБА_9 ( кімната № НОМЕР_3 ), ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ( кімната № НОМЕР_16),  ОСОБА_12 ( кімната № НОМЕР_4 , ОСОБА_13 ( кімната № НОМЕР_5 ), ОСОБА_14 ( кімната № НОМЕР_6 ), ОСОБА_15 ( кімната № НОМЕР_17), ОСОБА_16 ( кімната № НОМЕР_7 ), ОСОБА_17 ( кімната № НОМЕР_8 , ОСОБА_18 ( кімната № НОМЕР_18) ОСОБА_19 , ОСОБА_20 ( кімната № НОМЕР_19) ,  ОСОБА_21 ( кімната " НОМЕР_20,  ОСОБА_22 , ( кімната № НОМЕР_9 , ОСОБА_23 ( кімната № НОМЕР_10 ,  ОСОБА_24 ( кімната № НОМЕР_11 ,  ОСОБА_25 , ОСОБА_26 ( кімната № НОМЕР_12 ,  ОСОБА_27 ( кімната № НОМЕР_13 ,  ОСОБА_28 ( кімната № НОМЕР_14 ),  ОСОБА_29 ( кімната № НОМЕР_21)  19 березня 2021 року було складено акт про фактичне проживання гр. ОСОБА_1 та її доньки ОСОБА_2 в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 103)
ОСОБА_4 , ОСОБА_2 у період з 21 січня 2019 року по 16 січня 2020 року здійснювались оплати за комунальні послуги, які надавались за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями квитанцій. (а.с. 104-142)
Відмовляючи у задоволені позову Головного управління Національної поліції у м. Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням в гуртожитку АДРЕСА_1 , суд першої інстанції посилався на те, що надані представником відповідача докази доводять, що відповідачі не втратили інтерес до спірного жилого приміщення, а надані позивачем докази на підтвердження не проживання відповідачів в гуртожитку були спростовані поясненнями свідків, які під присягою у судовому засіданні заперечували факт не проживання відповідачів більше 6 місяців за вказаною адресою.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду  першої інстанції, так як  судом повно та об`єктивно встановлені дійсні обставин  справи, досліджені надані сторонами докази, надана їм вірна правова оцніка, з огляду на наступне.
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Судом встановлено, що відповідачі правомірно вселися та зареєстровані у спірному житловому приміщенні на законних підставах.
За змістом статті 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц.
Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, покази свідків, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання відповідачів такими, що в силу положень статей 71, 72 ЖК Української РСР втратили право користування спірним житловим приміщенням  в кімнаті АДРЕСА_1 , з огляду на наступне.
Акти від 27 травня 2019 року, 25 червня 2019 року, 24 липня 2019 року, 22 серпня 2019 року, 26 вересня 2019 року, 28 жовтня 2019 року та 30 квітня 2019 року, складені комісією у складі начальника ЖЕДЦЗ №1 ГУНП у м. Києві Крупки Н.В. та завідувача гуртожитку Уманець Л.А. , не містять відомостей щодо часу та місця їх складання, відомостей чи були присутні свідки при складанні зазначених актів. У вказаних актах  не зазначено, яким чином  комісією було встановлено факт непроживання відповідачів  у спірному приміщенні.
Окрім того, в суді першої інстанції  допитана в якості свідка ОСОБА_30 , яка є сусідкою по блоку з відповідачами, повідомила, що проживає за вказаною адресою з 1995 року. Зазначила, що відповідач ОСОБА_1 заїхала в кімнату в березні 2020 року, ОСОБА_2 також буває за вказаною адресою. Вказувала також, що за місяць до смерті ОСОБА_4 через його дії в туалетній кімнаті сталося залиття і ОСОБА_1 відшкодовувала вартість ремонту сантехнічного обладнання.
Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_29 , ОСОБА_18 , ОСОБА_31 та ОСОБА_32 зазначили, що відповідачі проживають в зазначеному гуртожитку.
Також в матеріалах справи наявний договір найму  спірної кімнати та копії квитанцій,  якими підтверджується факт оплати наймачами житлово- комунальних послуг за користування  кімнатою АДРЕСА_1 .
Доводи апеляційної скарги представника позивача  про те, що  згідно вимог  п. 2.9 наказу МВС України від 10.09.2004 року № 1039 «Про надання службових жилих приміщень і користування ними особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України» службове жиле приміщення надається працівникам на час виконання ними обов`язків, що потребують проживання в такому приміщенні, відповідачі  у трудових відносинах із Головним управлінням Національної поліції у м. Києві  ніколи не перебували, що свідчить про відсутність  законних підстав проживання  ОСОБА_1   та ОСОБА_2 у вказаній кімнаті гуртожитку №2, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, які на законних підставах зареєстровані та тривалий час (не менше як п`ять років) проживають у гуртожитках, віднесених до недержавного житлового фонду (які перебувають у власності чи у повному господарському віданні відповідних державних чи комунальних підприємств, установ, організацій, а також підприємств та організацій, утворених шляхом корпоратизації чи приватизації колишніх державних підприємств, крім тих організацій, які створено органами державної влади, органами місцевого самоврядування для управління житловим фондом) та призначених для проживання працівників (членів їх сімей), які не мають можливості самостійно придбати чи побудувати власне житло, у разі, коли такі гуртожитки не передаються їх власниками у власність територіальних громад, мають право подальшого проживання в таких гуртожитках до розв`язання їх житлової проблеми.
Частиною першою статті 19 цього Закону встановлено заборону виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону без попереднього надання їм (їх сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей на підставі рішення, прийнятого відповідно до частини першої статті 20 цього Закону (частина друга статті 19 Закону).
З огляду  на те, що   ОСОБА_4 разом із дружиною   ОСОБА_1 та донькою ОСОБА_2 вселився у спірну кімнату  гуртожитку у передбачений законом спосіб- на підставі ордеру, тривалий час- з 1998 року разом із сім`єю проживав в спірній кімнаті, яка надавалась йому у зв`язку із проходженням служби в органах внутрішніх справ  до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відповідачі  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і на даний час  продовжують проживати  в спірній кімнаті, яка є єдиним постійним місцем проживання відповідачів, доводи  апеляційної скарги про  відсутність у відповідачів права на проживання в спірній кімнаті  з огляду на те, що  ОСОБА_4 - помер, а  відповідачі не перебувають з позивачем у трудових відносинах, не грунтуються на вимогах закону та не відповідають змісту  позовних вимог, так як позивач просив визнати  відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням  з підстав, визначених ст. 71 ЖК України.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не взято до уваги акти про непроживання  відповідачів у спірній кімнаті, складені комісією  у складі начальника  ЖЕД ЦЗ №1 ГУ НП у м.Києві Крупки Н.В., завідувача гуртожитком  Уманець Л.А. в яких зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 01.04.2019 року по 28.10.2019 року в  кімнаті   АДРЕСА_1   не проживають, колегія суддів відхиляє, оскільки судом першої вказані акти були досліджені  та їм була надана оцінка у сукупності з іншими доказами у справі.
Безпідставними  є доводи апеляційної скарги про те, що  суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення керувався ст. 71 ЖК України, а тому  визнає факт не проживання відповідачів у кімнаті НОМЕР_15 гуртожитку №2 понад шість місяців та вважає причини відсутності поважними, з огляду на те, що  суд першої інстанції відмовив позивачу  у задоволенні позову  про визнання відповідачів такими, що втратили право  користування жилим приміщення з  огляду на недоведенність позивачем  факту не проживання  відповідачів у спірній кімнаті  понад шість місяців.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів  вважає, що  рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року ухвалене з дотриманням норм процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача Головного управління Національної поліції у м. Києві-  Войчук Інни Володимирівни.
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381 - 384  ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника позивача Головного управління Національної поліції у м. Києві-  Войчук Інни Володимирівни залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але  може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови  складено 17 вересня 2021 року.

 
Головуючий:                                             Судді: