КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 759/20963/18                                                                                 Головуючий у І інстанції Журибеда О.М.
Провадження №22-ц/824/6907/2021                                                              Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
15 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,
за участі секретаря Тимошевської С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Дзецька Дмитра Вікторовича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння,
 
УСТАНОВИВ:
 
у грудні 2018 року до суду в інтересах позивачки ОСОБА_1 звернувся її представник - адвокат Паніот В.В. з позовом до ОСОБА_3 про витребування грошових коштів шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми у розмірі 217 269,00 грн.
В обґрунтування позову зазначав, що у вересні 2018 року ОСОБА_1 вирішила придбати шубу з хутра соболя. В інтернет-магазині обрала товар та виробника, продавцем позивачу було повідомлено реквізити платіжної картки на яку необхідно було здійснити оплату вартості товару. З метою оплати вартості товару позивачем на платіжну картку ПАТ КБ «Приватбанк»                             № НОМЕР_1 було здійснено зарахування грошових коштів на загальну суму 217 269,00 грн. 
Проте, в подальшому позивач виявила, що вказані грошові кошти були нею зараховані на вказану платіжну карту помилково.
Власником вищевказаного карткового рахунку, на який позивач помилково зарахувала кошти, є відповідач ОСОБА_3 
25.11.2018 року та 26.12.2018 року позивач зверталась до відповідача із вимогою про повернення безпідставно набутого майна - грошових коштів, шляхом надсилання на телефонний номер відповідача повідомлення. Однак, станом на день подачі позову відповіді позивач не отримала, а так само грошові кошти їй повернуто не було.
На підставі викладеного, посилаючись на положення ст. ст. 321, 1212 ЦК України, позивач ОСОБА_1 просила суд своїм рішенням витребувати шляхом стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів в сумі 217 269,00 грн.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою звернувся представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Дзецько Д.В., в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задовольнити у повному обсязі.
Зокрема, апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відсутність в матеріалах справи доказів існування між сторонами правовідносин не є достатньою підставою для встановлення обставин безпідставного отримання відповідачем грошових коштів та, відповідно, задоволення позовних вимог.
Апелянт вважає, що належним доказом існування між сторонами будь-яких правовідносин міг би бути укладений між сторонами правочин, на підставі якого здійснювались розрахунки. В той же час, будь-які правочини між сторонами не укладались, що і свідчить про безпідставність отримання та збереження відповідачем грошових коштів.
Відзиву на апеляційну скаргу, в порядку, передбаченому частиною 1 статті 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції подано не було.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до положень частини 3 статті 360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Дзецько Д.В. підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи.
Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Домбровський Є.В. в судовому засіданні проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, зокрема із платіжних доручень від 21.09.2018 року, 03.10.2018 року, 03.10.2018 року, 10.05.2018 року, 11.10.2018 року, 14.10.2018 року, позивачем ОСОБА_1 перераховано на картковий рахунок ОСОБА_3 217 269,00 грн. з призначенням платежу «переказ на картку ПриватБанку».
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту безпідставного набуття або збереження відповідачем коштів позивача.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду, з огляду на наступне.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що між нею та відповідачем ОСОБА_3 відсутні будь-які договірні правовідносини, кошти перераховані на рахунок відповідача помилково, відповідач має їх повернути як безпідставно набуті відповідно до вимог статті 1212 ЦК України.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.
Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) дійшла висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів та їх пояснень в судовому засіданні установив, що позивачем не доведено факту безпідставності набуття або збереження відповідачем коштів позивача.
При цьому, судом було враховано пояснення свідка ОСОБА_4 , допитаної в судовому засіданні, яка пояснила, що 20.09.2018 року до неї звернулась ОСОБА_1 з приводу підбору та придбання для шуби з хутра соболя. Свідок погодилась та придбала для ОСОБА_1 шубу, яку 25.10.2018 року отримала матір позивача за допомогою служби доставки «Нова Пошта». Грошові кошти за шубу позивачка  ОСОБА_1 перерахувала на банківську карту ОСОБА_3 , яка перебувала у розпорядженні свідка. 27.10.2018 року ОСОБА_1 повідомила їй, що отримала шубу, проте дана шуба не з того виду соболя. Після цього вони про обмін шуби з доплатою на нову. 30.10.2018 року ОСОБА_1 вислала шубу за допомогою служби доставки «Нова Пошта». 02.11.2018 року їй зателефонувала її знайома ОСОБА_3 , яка повідомила, що до її квартири приходили невідомі люди, які погрожували та вимагали повернення грошових коштів. Після телефонної розмови з ОСОБА_3 , свідок вирішила не забирати шубу з відділення пошти, і дана шуба повернулась назад відправнику ОСОБА_1 . Зазначила, що про подальшу долю посилки їй нічого невідомо.
Зі змісту позовної заяви, пояснень позивача, а також показів свідка вбачається існування між позивачем, відповідачем та свідком наявність відносин, пов`язаних із придбанням шуби. При цьому, здійснюючи перерахування коштів на рахунок відповідача, позивач усвідомлювала, з якою метою вчиняються вказані дії.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог та порушення його особистого права, оскільки факти безпідставності отримання відповідачем по справі спірних коштів не знайшли свого підтвердження, як це передбачає ч. 1 ст. 1212 ЦК України.
Що ж стосується доводів апелянта про наявність помилки при здійсненні перерахунку коштів, колегія суддів оцінює їх критично, оскільки позивачем не доведено сутності такої помилки, в чому вона полягає: у номері рахунку, на який здійснювався переказ, в розрахунках, в особі отримувача чи інше. 
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 364, 367, 375, 381-384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Дзецька Дмитра Вікторовича залишити без задоволення. 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 17 вересня 2021 року.

 
Суддя-доповідач                                                         Д.О. Таргоній
 
Судді:                                                                            С.А. Голуб 
 
                                                                                                          Н.В. Ігнатченко