Справа № 353/1242/19 
Провадження № 22-ц/4808/543/21 
Головуючий у 1 інстанції Луковкіна  У. Ю. 
Суддя-доповідач Василишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.
суддів:                        Максюти І.О., Фединяка В.Д.
секретаря                 Капущак С.В.
за участю                        позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Святненка С.В.
представників апелянта адвоката Семківа М.Н., 
селищного голови ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Обертинської селищної ради Івано-Франківського району на рішення Тлумацького районного суду від 03 лютого 2021 рок у у складі судді Луковкіної У.Ю., ухвалене в м.Тлумач, у справі за позовом ОСОБА_1 до Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про зміну формулювання причин звільнення, витребування трудової книжки, стягнення компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових та моральної шкоди,-
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області, в якому просила: визнати формулювання причин її звільнення на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України неправильним та змінити формулювання, вказавши звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, та витребувати у відповідача трудову книжку; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки при звільненні у сумі 192 178,80 грн, компенсацію за невикористані відпустки у сумі 23 520,50 грн та моральну шкоду у сумі 2 000 грн.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що між нею та відповідачем було укладено строковий трудовий договір від 16.05.2017 року, згідно якого її було прийнято на посаду головного бухгалтера Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області. 15.04.2019 року вона написала заяву про звільнення з посади за власним бажанням. Проте, відповідач, в порушення трудового законодавства, 16.04.2019 року оголосив їй догану, яка на підставі її службової записки була скасована. Після цього, 02.05.2019 року розпорядженням селищного голови її було звільнено з посади за п. 1 ст. 41 КЗпП України, а не за власним бажанням, що свідчить про незаконність звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав. 
Крім цього, відповідачем не проведено повний розрахунок, не виплачено компенсацію за невикористані відпустки, не нараховано та не виплачено середній заробіток за весь час затримки, не вручена трудова книжка та не видано копії наказу про звільнення з роботи. Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області за результатами перевірки було встановлено порушення відповідачем вимог ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України, про що складено акт та припис, вимоги якого не було виконано. Вказані незаконні дії відповідача також завдали їй моральної шкоди.
Оскаржуваним рішенням Тлумацького районного суду від 03.02.2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 10 080,60 грн, середній заробіток за час затримки виплати при звільненні за період з 03.05.2019 року по 02.02.2020 року в сумі 35 000 грн та моральну шкоду в розмірі 500 грн. 
Вирішено сплатити із присудженої суми компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 10 080,60 грн, середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні за період з 03.05.2019 року по 02.02.2020 року в сумі 35 000 грн та моральної шкоди в розмірі 500 грн всі обов`язкові платежі та внески.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України недоплачену суму судового збору в сумі 2 081,98 грн. 
Стягнуто з Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 354,96 грн понесених позивачкою судових витрат по сплаті судового збору та 1 540 грн витрат, понесених на правничу допомогу.
Стягнуто з Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 100,80 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області 6 400 грн витрат, понесених на правничу допомогу.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відповідач з таким рішенням не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати, а в позові відмовити повністю.
Апелянт зазначив, що при оформленні на посаду головного бухгалтера до Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області позивачка ОСОБА_1 приховала факт працевлаштування на основному місці роботи на посаді головного бухгалтера Озерянської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області, де вона і працювала з 03.01.2017 року по 31.12.2017 року та була державним службовцем 15 рангу 7 категорії.
Тобто, у цей же період позивачка одночасно не могла по 8 годин в день працювати у двох сільських радах на посаді головного бухгалтера. 
Суд прийшов до неправильного висновку, визнавши, що позивач працювала у Обертинській селищній раді за сумісництвом, тому має право на оплату невикористаних додаткових соціальних відпусток, оскільки вона не мала права працювати за сумісництвом як державний службовець за вказаною посадою.
Зокрема, відповідно до Класифікатора професій, назва посади головний бухгалтер відноситься до посад групи «Керівники фінансових, бухгалтерських, економічних, юридичних та адміністративних підрозділів та інші керівники». Згідно Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств установ та організацій і Постанови КМУ № 245 від 03.04.1993 року робота за сумісництвом на такій посаді не допускається. 
Саме факт виявлення роботи ОСОБА_1 за сумісництвом та його приховування останньою, став причиною звільнення позивачки за ч. 1 ст. 41 КУпАП. 
Саме тому, що позивачка уже була працевлаштована на основне місце роботи в Озерянській сільській раді Тлумацького району Івано-Франківської області, нею при оформленні документів про прийняття на посаду головного бухгалтера Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області і не було надано трудової книжки, що підтверджується звітністю, яку подавала Обертинська селищна рада, а також матеріалами перевірки управління Держпраці, яка була проведена за зверненням позивачки. 
Звільнення з Озерянської селищної ради згідно КЗпП України не передбачає автоматичної зміни статусу працівника з роботи за сумісництвом на основне місце роботи, як помилково встановив суд. В період звільнення з Озерянської селищної ради та в подальшому працевлаштування до Олешівської ОТГ, працівник ОСОБА_1 заяви до Обертинської селищної ради про зміну умов праці не подавала і в цей період часу наказ в Обертинській селищній раді щодо переведення її на іншу посаду не видавався. На час винесення судом рішення Обертинська селищна рада Тлумацького району Івано-Франківської області здійснила повний розрахунок з позивачкою при її звільненні. Суд не вправі підмінювати собою роботодавця та проводити нарахування виплат.
Компенсацію за соціальні відпустки ОСОБА_1 в кількості 30 календарних днів мала сплатити Озерянська сільська рада Тлумацького району Івано-Франківської області, як роботодавець за основним місцем роботи, а не відповідач.
Тому підстав для стягнення грошової компенсації за невикористані дні відпустки в розмірі 10 080 грн та середнього заробітку в сумі 35 000 грн у суду не було.
Оскільки грошова компенсація відрізняється від поняття зарплати виходячи зі змісту ст. 94 КЗпП України, то до такої вимоги застосовується 3 місячний строк звернення до суду, який позивач пропустила, а суд на це не звернув уваги.
Стягнення моральної шкоди апелянт також вважає безпідставним, оскільки позивачкою не наведено фактів моральних страждань, обґрунтованості заявленого розміру моральної школи та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою. 
У засіданні апеляційного суду представники апелянта вимоги скарги підтримали, просили задоволити скаргу та скасувати рішення, відмовивши в позові.
Позивач та її представник вимоги скарги не визнали, просили відмовити в її задоволенні.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині частково відповідає наведеним нормам. В частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду не оскаржується, тому в цій частині не переглядається.
Матеріалами справи встановлено, що 16.05.2017 року на підставі розпорядження селищного голови Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області № 14-к ОСОБА_1 була прийнята на посаду головного бухгалтера Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області згідно трудового договору № 3 від 16.05.2017 року (т.1 а.с. 10, 137-138). 
Згідно трудового договору позивачка повинна була виконувати посадові обов`язки головного бухгалтера Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області у робочий час по 8 годин на день, з 40 годинним робочим тижнем. Зазначений трудовий договір був укладений на період з 16.05.2017 року по 31.12.2017 року з можливістю наступної пролонгації та передбачав також повідомлення про його укладення державної служби зайнятості. 
Також 16.05.2017 року ОСОБА_1 була під розписку ознайомлена з посадовою інструкцією Головного бухгалтера Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області, про що свідчить її підпис (т.1 а.с. 98-101).
15.04.2019 року ОСОБА_1 подала до Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області заяву про звільнення за власним бажанням, а селищний голова ОСОБА_2 проставив на ній резолюцію: «Взяти до уваги. На протязі 14 календарних днів підготувати розпорядження про звільнення за власним бажанням» (т.1 а.с. 11).
На підставі розпорядження селищного голови Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області № 12-к від 02.05.2019 року ОСОБА_1 була звільнена з посади головного бухгалтера Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області з 02.05.2019 року за грубе порушення трудових обов`язків, яке полягало у приховуванні фактів одночасного працевлаштування в іншій установі (п. 1 ст. 41 КЗпП України) (т. 1 а.с. 17). 
За зверненням ОСОБА_1 від 29.07.2019 року № Г-323, Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області було проведено позаплановий захід у формі інспекційного відвідування у Обертинській селищній раді Тлумацького району Івано-Франківської області, про що складено акт № 09/020/124 від 08.08.2019 року, в ході якого встановлено ряд порушень, в т.ч.: в порушення ч. 1 ст. 117 КЗпП України керівництвом Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області при звільненні працівників було допущено порушення щодо виплати всіх сум, що належать працівникам від підприємства, установи, організації, що проводиться в день звільнення, а також звільненій працівниці - головному бухгалтеру ОСОБА_1 не нараховано середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; в порушення ч. 1 ст. 83 КЗпП України головного бухгалтера Обертинської селишної ради Тлумацького району Івано-Франківської області ОСОБА_1 звільнено 02.05.2019 року та не було виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки (20 календарних днів також додаткової відпустки на дітей (20 календарних днів).
Позивачка ОСОБА_1 після звільнення 22.07.2019 року та 25.07.2020 року письмово зверталась до селищного голови Обертинської селишної ради Тлумацького району Івано-Франківської області ОСОБА_2 з вимогою видати їй трудову книжку та провести повний розрахунок (т.1 а.с. 22, 24), однак їй було відмовлено. При цьому підставами відмови були: приховування ОСОБА_1 факту її одночасного працевлаштування на посаді головного бухгалтера Озерянської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області, як держслужбовця, з 03.01.2017 року по 31.12.2017 року; одночасне працевлаштування в Обертинській селишній раді Тлумацького району Івано-Франківської області та Олешанській ОТГ Тлумацького району Івано-Франківської області з 01.01.2018 року по 02.05.2019 року з 8-годинним робочим днем в обох установах; відсутність трудової книжки ОСОБА_1 в Обертинській селишній раді Тлумацького району Івано-Франківської області (т.1 а.с. 23). 
Як встановлено судом першої інстанції, вищезазначені обставини сторонами по справі не оспорювались.
Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що судом встановлено право позивачки на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки на двох дітей до 15 років в кількості 30 робочих днів, а саме: 10 календарних днів - за 2017 рік, 10 календарних днів - за 2018 рік та 10 календарних днів - за 2019 рік. Суд не прийняв посилання відповідача на листи Мінсоцполітики від 24.03.2015 року № 4053/0/14-15/18 та від 31.07.2014 року № 292/13/133-14, як на підставу для невиплати позивачці компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, оскільки характер відносин, врегульований цими листами, має дещо інший характер в порівнянні з обставинами даної справи. Оскільки під час розгляду справи судом виявлено невідповідність розрахунків, які подавались сторонами по справі щодо обчислення середньої заробітної плати ОСОБА_1 , то сума грошової компенсації за 30 календарних днів додаткової відпустки на двох дітей до 15 років за 2017 - 2019 роки була розрахована судом самостійно в сумі 10 080 грн.
В частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд застосував критерії визначені постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зменшивши його до 35 000 грн. Крім того, суд знайшов частково обґрунтованими вимоги щодо відшкодування моральної шкоди та вирішив стягнути 500 грн на її відшкодування.
Апеляційний суд частково погоджується з таким висновком виходячи з наступного.
Статтею 2 Закону України «Про відпустки» визначено право на відпустки громадян України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.
Частиною 2 ст. 19 Закону України «Про відпустки» передбачено, що жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (ст. 73 КЗпП України).
Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» працівники, які працюють за сумісництвом, при звільненні мають право на компенсацію невикористаних днів щорічної основної та додаткової відпустки та соціальної відпустки працівникам, що мають дітей.
Ураховуючи зазначене, і те, що на роботі за сумісництвом працівник має право на соціальні відпустки, та відповідно до ст. 56 КЗпП України щодо недопущення будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників у разі роботи на умовах неповного робочого часу, суд прийшов до правильного висновку про наявність підстав для стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки.
Крім того, в акті перевірки Управління Держпраці в Івано-Франківській області № 09/020/124 від 08.08.2019 року було встановлено, що при звільненні 02.05.2019 року ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області їй не було виплачено грошову компенсацію за 20 календарних днів основної відпустки за період з травня 2018 року по квітень 2019 року, 10 календарних днів додаткової відпустки за 2017 рік, 10 календарних днів додаткової відпустки за 2018 рік.
Проте судом встановлено, що позивачка у період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року займала посаду головного бухгалтера в Озерянській сільській раді Тлумацького району Івано-Франківської області та працювала там на умовах повного робочого часу. Тобто, на момент прийняття ОСОБА_1 на роботу до Обертинської селищної ради Тлумацького району Івано-Франківської області, основним місцем її роботи була Озерянська сільська рада Тлумацького району Івано-Франківської області, а Обертинська селищна рада Тлумацького району Івано-Франківської області – роботою за сумісництвом.
Відповідно, позивач мала право, у випадку невикористання соціальної відпустки, на виплату грошової компенсації, в даному випадку, у зв`язку зі звільненням.
Однак висновок суду щодо стягнення такої компенсації за 3 роки є помилковим.
Так, як вбачається з витребуваних апеляційним судом доказів, представлених Олешанською сільською радою ОТГ Тлумацького району Івано-Франківської області, згідно розпорядження № 70/в від 29.102019 року ОСОБА_1 надавалася додаткова соціальна відпустка в кількості 10 днів як матері, яка має 2 дітей з 01.11.2019 року по 10.11.2019 року за 2018 рік, а згідно розпорядження № 81/в від 15.10.2020 року така ж відпустка надавалася за 2019 рік за заявою останньої. За 2017 рік така виплачена не була.
Таким чином, з огляду на використання такої відпустки за основним місцем роботи за 2018-2019 роки, підстави для стягнення грошової компенсації за ці роки з відповідача у суду були відсутні.
Твердження позивача у цій частині, що така компенсація може бути отримана двічі за кожним місцем роботи, спростовується змістом ст. 19 Закону України «Про відпустки», яка вказує, що компенсація є щорічною соціальною гарантією для матері з двома дітьми. При цьому, Законом визначено механізм щодо отримання таких відпусток за основним та додатковим місцем роботи з метою уникнення подвійного стягнення.
Тому до стягнення підлягають кошти компенсації за невикористану соціальну відпустку за 2017 рік, виходячи з середньоденного заробітку 336,02 грн, яку визначив суд за 10 днів, що складає – 3 360 грн 20 коп.
Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи встановлення факту невиплати компенсації за невикористану відпустку.
Згідно правового висновку у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. 
З врахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно вирішив застосувати при вирішенні цієї справи критерії зменшення розміру відшкодування, однак, на думку колегії суддів, виходячи зі встановленого при перегляді справи розміру недоплати, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, буде розмір відшкодування в сумі 3 360,20 грн. 
Зокрема, апеляційний суд виходить з того, що відповідно до матеріалів справи позивач звернулася до відповідача з вимогою про відповідні виплати 26.12.2019 року, хоча позивач була обізнана про порушення своїх прав. Відповідач заперечував проти права позивача на компенсацію за невикористані відпустки і частково такі доводи виявилися обґрунтованими, а тому факт порушення цього права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду.
Сума компенсації позивачу в розмірі 3 360,20 грн є значно меншою, ніж визначена судом сума середнього заробітку за час затримки її виплати при звільненні, тобто очевидною є неспівмірність. Тому розмір майнових втрат позивача на вирішення спору судом апеляційний суд визначив саме в такому розмірі. 
В решті доводи апелянта не знайшли свого підтвердження. Зокрема, доводи щодо неможливості роботи позивача одночасно за двома місцями роботи по 8 год., неправильності одночасного її призначення за двома місцями роботи на посаді, яка відноситься до керівних і не допускає сумісництва не спростовують фактичних обставин, правильно встановлених судом першої інстанції. Зокрема, як встановлено судом, у визначені періоди позивач фактично працювала у Обертинській селищній раді як сумісник, тому оцінку обставинам щодо оплати зокрема відпусток, слід виходити з цього. 
При цьому, дослідження законності таких дій повинно бути здійснено перевіркою правоохоронних органів на підставі подання суду, яке обґрунтовано винесено судом. 
В частині вирішення судом вимоги про стягнення моральної шкоди рішення суду також підлягає скасуванню, оскільки позивач не представила доказів, які підтверджують наявність моральних страждань та понесення немайнових втрат в частині задоволених вимог.
Зокрема, при обґрунтуванні даної вимоги, позивач вказує на спричинення моральної шкоди через зловживання селищного голови в частині незаконного накладення дисциплінарного стягнення, яке не є предметом оскарження. Інших доводів і доказів в цій частині позивачем представлено не було.
Апеляційний суд не може погодитися з доводами апелянта щодо пропуску позивачем строку звернення з вимогою про відшкодування грошової компенсації за невикористані відпустки, оскільки така стосується саме порушення законодавства про оплату праці, як підстава для незастосування строку у розумінні ст. 233 ЦПК України.
В решті рішення суду підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Обертинської селищної ради Івано-Франківського району – задоволити частково.
Рішення Тлумацького районного суду від 03 лютого 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про стягнення грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки, середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових та моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з Обертинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області (вул. Хотимирська, 1, сел. Обертин Тлумацького району Івано-Франківської області, ЄДРПОУ 04357727) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительки АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 ) компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 3360 грн. 20 коп. (три тисячі триста шістдесять гривень двадцять копійок) та середній заробіток за час затримки виплати при звільненні за 2017 рік сумі 3360,20 грн. зі сплатою всіх обов`язкових податків та платежів.
В задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 09 липня 2021 року.

Суддя доповідач:                                                                Василишин Л.В.
Судді:                                                                                Максюта І.О.
                                                                               Фединяк В.Д.