ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року	Львів	Справа № 300/1518/21 пров. № А/857/13221/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Іщук Л.П., Судової-Хомюк Н.М., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення    Івано-Франківського окружного адміністративного суду    від 22 червня 2021 року    у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1       про    визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,-
суддя (судді) в суді першої інстанції – Тимощук О.Л., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ, 
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,
В С Т А Н О В И В:

04 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, а саме – невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за період 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; стягнути із військової частини НОМЕР_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби) за період з 03 вересня 2018 року по день фактичної виплати заборгованості грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, виходячи з грошового забезпечення, визначеного станом на день звільнення зі служби – 30 березня  2021 року, терміном 1066 днів із розрахунку 401,80 грн в день у сумі 428318,80 грн, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що йому під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 за 2018 рік не нараховувалась та не виплачувалась грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Вказує на те, що за результатами судового розгляду адміністративної справи № 300/2842/20, Івано-Франківським окружним адміністративним судом ухвалено рішення від 22 грудня 2020 року, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , заявлені до військової частини НОМЕР_1 задоволено повністю, в результаті чого, позивачу заборгованість у вигляді грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік виплачено 30 березня 2021 року. Відтак, не зважаючи на те, що з військової служби позивача звільнено 03 вересня 2018 року, остаточний розрахунок з позивачем відповідач здійснив лише 30 березня 2021 року. Звертає увагу на приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України та стверджує про наявність підстав для виплати йому компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, розраховану відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, згідно із положеннями постанови Кабінету Міністрів України № 44 від 15 січня 2004 року. 
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року закрито провадження в адміністративній справі № 300/1518/21 за позовом ОСОБА_1 в частині позовних вимог, заявлених до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, а саме не виплати у день звільнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки з 09 вересня 2018 року до 30 березня 2021 року виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2018 року в сумі 7859,23 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки відповідачем не проведено з позивачем в день звільнення його з військової служби остаточного розрахунку, зокрема, не виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, протиправність чого встановлена судом у рішенні від 22 грудня 2020  року по справі № 300/2842/20, тому, відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України   ОСОБА_1 має право на отримання грошової компенсації за весь час затримки розрахунку.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю. 
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції порушив постанову Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, оскільки не застосував її при вирішенні даного предмету спору і не навів жодних розрахунків при задоволенні частково його позову, а тільки користувався принципом розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування.  Вказує, що виходячи із наданої відповідачем довідки про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії від 17 серпня 2018 року № 247 його середньоденний заробіток складає 401,80 грн, кількість днів затримки з 03 вересня 2018 року по 30 березня 2021 року становить 1066 днів, тому відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за вищезазначений період в сумі 428318,80 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін(у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого оперативного чергового відділення бойового управління командного пункту штабу.
Згідно із витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03 вересня 2018 року  № 183 (по стройовій частині), з 03 вересня 2018 року позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а.с.11).
Позивач отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 01 червня 2018 року (а.с.9).
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 300/2842/20 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1    щодо ненадання відповіді на заяву ОСОБА_1 від 24 червня 2020 року про ненарахування та невиплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1    щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення. (а.с.14-20).
Згідно із листом військової частини НОМЕР_1 № 321/фес від 14 червня 2021 року, при звільненні з військової служби ОСОБА_1 виплачено частину грошового забезпечення в загальному розмірі 206882,06 грн (а.с.30). 
На виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 300/2842/20 відповідачем, 30 березня 2021 року нараховано та виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби в розмірі 5996,58 грн (а.с.13).
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7859,23 грн.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі .
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно із ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Частиною 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого    Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Згідно із ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»    (далі – Закон № 2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Разом із тим, приписами наведених правових актів не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.
Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.
Відтак, колегія суддів звертає увагу на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані.
Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 цього Кодексу.
Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 2 цієї ж статті визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно із ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, колегія суддів вважає, що норми ст. 116 та ст. 117 КЗпП України хоча і є загальними, однак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи зі служби в Збройних Силах України.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 806/1899/17 та від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16.
З матеріалів справи слідує, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 300/2842/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1    щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.
Згідно з випискою з карткового рахунку відповідачем 30 березня 2021 року перераховано на розрахунковий рахунок позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби в розмірі 5996,58 грн (а.с.13).
Отже, відповідачем повний розрахунок при звільненні проведено з позивачем лише 30 березня 2021 року, тобто поза межами строку, встановленого ст. 116 КЗпП України.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду  першої інстанції про те, що до спірних правовідносин слід застосувати положення ч. 2 ст. 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення з військової служби позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум (розмір компенсації) був спірним.
Одночасно, колегія суддів зазначає, що відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Так, як ухвалення судових рішень про стягнення з роботодавця виплат, які мали бути виплачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене    статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку із працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
          Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п. 8 зазначеного Порядку).
Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки про середню заробітну плату (грошове забезпечення) № 315 від 14 червня 2021 року, виданої військовою частиною НОМЕР_1 , розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням становив 26091,00 грн (13045,50 грн у липні 2018 року та 13045,50 грн у серпні 2018 року). Кількість календарних днів за  липень-серпень 2018 становить 62 дні.
Відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 420,82 грн (26091/62 дні).
Кількість робочих днів, впродовж яких затримано виплати при звільненні, а саме з 03 вересня 2018 року по 30 березня 2021 року (включно) становить 644 дні.
Таким чином, середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні становить 271008,08 грн (420,82 грн х 644 дні).
Однак, вищевказану суму середнього заробітку (271000,08 грн) не можна вважати співмірною, оскільки така у кілька разів перевищує суму заборгованості.
Згідно із листом військової частини НОМЕР_1 №321/фес від 14 червня 2021 року, при звільненні з військової служби позивачу виплачено частину грошового забезпечення в загальному розмірі 206882,06 грн (а.с.30). Загальна сума грошового забезпечення, що підлягала виплаті позивачу під час звільнення з військової служби становить 212878,64 грн, з яких: грошове забезпечення, виплачене при звільненні 206   882,06 грн, що становить 97,18% від загальної суми та несвоєчасно виплачена компенсація за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 5996,58 грн – 2,9% від загальної суми.
Істотність частки виплаченої грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій в порівнянні із середнім заробітком становить 2,9% (5996,58/206882,06=0,029).
Відтак, сума, яка підлягає відшкодуванню становить 7859,23 грн (271008,08*0,029=7859,23).
Саме така правова позиція щодо обрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні викладена Верховним Судом у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.
Покликання скаржника на необхідність врахування при обрахунку середнього заробітку за весь період затримки повного розрахунку при звільненні кількості календарних, а не робочих днів є безпідставними, оскільки, відповідно до п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Щодо позовної вимоги про проведення разом із виплатою середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні одночасної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44   (далі – Порядок №44), колегія суддів зазначає наступне.
Порядком № 44 дійсно передбачена щомісячна грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби.
Однак необхідно звернути увагу на те, що пункт 1 Порядку № 44 визначає умови та механізм такої компенсації у зв`язку з виконанням перерахованими у цьому пункті особами своїх обов`язків під час проходження служби.
Відповідно до абз. 1 п. 2 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Згідно з п. 4 Порядку № 44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Однак, колегія суддів зауважує, що виплата середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не передбачена в структурі грошового забезпечення, а є санкцією, мірою відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні працівника (військовослужбовця), відтак не є виплатою у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Крім того,  об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (пункт   163.1 статті 163 Податкового кодексу України).
Відповідно до підпункту   164.1.1. пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України   (далі –   ПК України) загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Підпункт   168.1.1. пункту 168.1   статті 168 ПК України   передбачає, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.
Таким чином, вимога позивача про проведення разом із виплатою середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок про звільненні із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку № 44, задоволенню не підлягає.
Аналізуючи фактичні обставини справи у сукупності з приписами нормативно-правових актів та враховуючи правову позицію, що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2018 рік) за період із 03 вересня 2018 року по 30 березня 2021 року.  При цьому, суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин принцип співмірності і з урахуванням розміру недоплаченої суми та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, та обґрунтовано стягнув з відповідача на користь ОСОБА_1 7859,23 грн.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення    Івано-Франківського окружного адміністративного суду    від 22 червня 2021 року    у справі № 300/1518/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк	
Повне судове рішення складено 22 вересня 2021 року.