Ухвала
Іменем України
 
12 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 759/12712/21
провадження № 61-12379ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Тітова М. Ю., розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1  на ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2021 року та Київського апеляційного суду від 21 липня 2021 року у справі за заявою  ОСОБА_1 , заінтересована особа - Державна судова адміністрація України, про встановлення факту, що має юридичне значення,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2021 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, повернуто заявнику.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 липня 2021 року зазначену апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку протягом п`яти днів з дня отримання ухвали для усунення недоліків, зокрема надання доказів сплати судового збору.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на зазначену ухвалу суду першої інстанції визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала.
Апеляційний суд виходив із того, що 19 липня 2021 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків, в якій він висловив непогодження з ухвалою апеляційного суду від 05 липня 2021 року та зазначив, що недоліки апеляційної скарги відсутні, оскільки він не розуміє, якій саме правосуб`єктній особі повинен перераховуватися судовий збір; згідно з публічними даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань України таких установ, як Верховна Рада України, Рада суддів України та Кабінет Міністрів України не існує. Проте вимоги, вказані в ухвалі суду про залишення апеляційної скарги без руху, ОСОБА_1 не виконав та не надав доказів сплати судового збору в порядку та розмірі, визначених Законом України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір», або доказів звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Посилання скаржника в заяві про усунення недоліків про відсутність правосуб`єктного органу, якому необхідно перераховувати судовий збір, є необґрунтованими та не звільняють скаржника від сплати судового збору, оскільки в ухвалі суду про залишення апеляційної скарги без руху судом зазначено розмір судового збору, який необхідно сплатити скаржнику за подання апеляційної скарги та реквізити для сплати судового збору, в тому числі отримувача коштів, на рахунок якого сплачується судовий збір. Посилання в заяві ОСОБА_1 про усунення недоліків на те, що згідно з публічними даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань України таких установ, як Верховна Рада України, Рада суддів України та Кабінет Міністрів України не існує, не звільняють його від сплати судового збору, оскільки такі твердження скаржника є особистими судженнями.
26 липня 2021 року засобами електронного поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували положення статтей 1, 6, 13, 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та пункт 157 рішення у справі «Кудла проти Польщі» (Кudla v. Роland, заява № 30210/96); не застосували статті 17 - 19 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», статті 5, 6, 8 Конституції України, порушили норми пункту 7 частини другої статті 187 ЦПК України, статті 272 ЦПК України. Суд першої інстанції порушив норми статті  22 ЦПК України та суміжні з нею статті ЦПК України, суд апеляційної інстанції - пункти 7, 21 частини першої статті 5 Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір». За таких обставин судовий збір не справляється відповідно до пільг, передбачених зазначеним Законом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Згідно із пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Аналіз матеріалів касаційної скарги та Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2021 року в апеляційному порядку не переглядалася.
Ураховуючи те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції апеляційним судом по суті не переглядалася, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою   ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2021 року слід відмовити.
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали суду апеляційної інстанції слід відмовити з таких мотивів.
Тлумачення частини другої статті 121, статті 185, статті 357 ЦПК України свідчить, що якщо особа, яка подала апеляційну скаргу, не усунула недоліки скарги в строк, наданий судом, скарга вважається неподаною та повертається.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 
1989 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись із легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK 
v. UKRAINE, N 15123/03, § 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).
Оскільки у встановлений судом строк особою, яка подала скаргу, ухвала про залишення апеляційної скарги без руху не виконана,  ОСОБА_1 доказів сплати судового збору або доказів звільнення від сплати судового збору не надав, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про визнання апеляційної скарги неподаною та її повернення.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції 
з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Крім того, 30 липня 2021 року ОСОБА_1 засобами електронного поштового зв`язку подав до Верховного Суду заяву від 29 липня 2021 року, у якій просить повернути матеріали справи № 759/12712/21. Оскільки судом відмовлено у відкритті касаційного провадження, питання про витребування матеріалів справи судом не вирішується і вони відсутні в суду касаційної інстанції, то у задоволенні заяви слід відмовити.
Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1  на ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2021 року та Київського апеляційного суду від 21 липня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Державна судова адміністрація України, про встановлення факту, що має юридичне значення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       Є. В. Краснощоков
 
  І. О. Дундар
 
  М. Ю. Тітов