КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М           У К Р А Ї Н И
 
23 вересня2021 року                                                                                 м. Київ
 
Унікальний номер справи № 373/80/21
                                                                                                                 Апеляційне провадження № 22-ц/824/11512/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого - Левенця Б.Б.,
   суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,
   за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Верестуна Олексія Івановича, Акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» в особі правонаступника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно та скасування запису про право власності,-
в с т а н о в и в :
 
У січні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним перехід права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 від ОСОБА_1 до АТ «УКРСОЦБАНК» (правонаступник АТ «Альфа-Банк»), здійснений державним реєстратором КП «Агенція адміністративних послуг» Верестуном О.І., індексний номер 48370683 від 23 серпня 2019 року; скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за АТ «УКРСОЦБАНК» (правонаступник АТ «Альфа-Банк) здійснений 21 серпня 2019 року державним реєстратором КП «Агенція адміністративних послуг» Верестуном О.І., індексний номер 48370683, номер запису про право власності 32940110, та визнати за нею право власності на вказану квартиру; стягнути з державного реєстратора Верестуна О.І. та АТ «Альфа-Банк» судові витрати.
           В обґрунтування позову зазначала, що 11 грудня 2007 року між її донькою ОСОБА_2 та АТ «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 402/101/07. Також 11 грудня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та АТ «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», було укладено договір іпотеки № 04/1922 (з майновим поручителем) у якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 
23 серпня 2019 рішенням державного реєстратора КП «Агенція адміністративних послуг» Верестуна О.І. проведено державну реєстрацію прав на належну позивачу на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 за АТ «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк». Вказувала, що будь-яких повідомлень про вчинення вказаної дії позивач не отримувала. Вважає, що дії відповідача про державну реєстрацію прав на спірну квартиру вчинені з грубим  порушенням її законних інтересів, а також прав її неповнолітньої онуки ОСОБА_3 , місце проживання якої зареєстроване у вказаній квартирі (т. 1 а.с. 1-6, 58-59).
Представник АТ «Альфа-банк» Усікова Л.О. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову, оскільки державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки, правомірно. Зазначала, що банком позивачу було направлено повідомлення з вимогою про усунення порушень кредитного договору, а також попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вказаної вимоги. Проте, вказана поштова кореспонденція повернулася із відміткою працівника поштового зв`язку «за закінчення терміну зберігання», що відповідно до п. 6.3. ст. 6 Іпотечного договору, п. 99, 102 Правил поштового зв`язку дає підстави вважати про належне повідомлення позивача про надходження від АТ «УКРСОЦБАНК» письмової вимоги. Права малолітньої онуки позивача порушені не були, оскільки при укладенні договору іпотеки, не користувалася іпотечною квартирою, її місце проживання не було зареєстроване у вказаній квартирі. У зв`язку з цим отримання дозволу на здійснення правочину або реєстраційної дії від служби у справах дітей не було потрібно (т. 1 а.с. 69-84).
Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2021 року вказану позовну заяву задоволено частково. Скасовано запис про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за АТ «УКРСОЦБАНК» (правонаступник АТ «Альфа-Банк), здійснений 21 серпня 2019 року 16:48:35 державним реєстратором КП «Агенція адміністративних послуг» Верестуном О.І., індексний номер 48370683, номер запису про право власності 32940110. В частині визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання незаконним переходу права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , від ОСОБА_1 до АТ «УКРСОЦБАНК» (правонаступник АТ «Альфа-Банк) - відмовлено. Стягнуто з АТ «УКРСОЦБАНК» в особі правонаступника АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454 грн. 00 коп. Стягнуто з державного реєстратора КП «Агенція адміністративних послуг» Верестуна О.І. на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 189-203).
Не погодившись з рішенням районного суду, представник АТ «Альфа-Банк» Усікова Л.О. звернулася до суду запеляційною скаргою, у якій просила скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності на квартиру та ухвалити в цій частині нове судове, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом було неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки висновки, викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи. Зазначала, що банк 27 вересня 2018 року направляв позивачу на його дві поштові адресі повідомлення з вимогою про усунення порушень кредитного договору, де зазначав, що у разі невиконання вказаної вимоги банк застосує своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Проте поштова кореспонденція від позивача повернулася за закінченням терміну зберігання. Тобто відповідачем було здійснено усі дії щодо належного повідомлення іпотекодавця. Звертала увагу, що неповнолітня особа було прописана в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 після укладення договору іпотеки. Посилалася на те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушених прав, оскільки суперечить ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (т. 1 а.с. 209-228).
 
У судовому засіданні представник  ОСОБА_1 - адвокат Кабанячий Р.В.заперечував проти скарги і просив її відхилити.
Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені телефонограмами та на зазначені ними адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень та оголошенням на офіційному веб-сайті Судової влади України, тобто належним чином, про що у справі є докази. Представник АТ «Альфа-Банк» Усікова Л.О. була повідомлена на зазначену нею адресу електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. Повідомлення державного реєстратора Верестуна О.І. повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата, заяви про зміну місця перебування (знаходження) від Верестуна О.І. до суду не надходили(т. 2 а.с. 9-12, 16-23).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. При цьому, суд апеляційної інстанції відкладав судовий розгляд 02 вересня 2021 року з метою забезпечення реалізації прав сторін на участь в апеляційному перегляді цієї справи (т. 2 а.с. 14-15).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга  підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Судом встановлено, що 11грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 402/101/07-Пі, відповідно до якого позичальник отримав 42 000 доларів США, зі сплатою 13,50 процентів річних, а також комісій, в розмірі та порядку, визначених цим Договором. Кінцевий термін повернення заборгованості не пізніше 10 грудня 2022 року (т. 1 а.с. 18-20).
На забезпечення виконання зобов`язання 11 грудня 2007 року між АКБ «УКРСОЦБАНК»  та ОСОБА_1 як майновим поручителем ОСОБА_2 , укладено іпотечний договір № 04/І-922, згідно з умовами якого іпотекодавець передав у якості забезпечення виконання зобов`язань перед іпотекодержателем двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , (заставна вартість 269 165,00 грн., що станом на момент укладення договору еквівалентно 53 300,00 доларів США). Вищевказана квартира належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу № 3107 від 29 грудня 2005 року, вказаний іпотечний договір посвідчений  приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького міського нотаріального округу Київської області Почтарьовим С.О. із накладенням заборони відчуження зазначеного нерухомого майна до припинення чи розірвання договору іпотеки (т. 1 а.с. 15-17).
Відповідно до копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9540970 від 11 січня 2006 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить вказана квартира. Підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу № 3107 від 29 грудня 2005 року (т. 1 а.с. 21).
Відповідно до підпункту 2.4.3 пункту 2.4, пунктів 4.1, 4.2 Іпотечного договору, іпотекодержатель має право, у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
 Відповідно до пункту 4.5 Іпотечного договору, Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду (пп. 4.5.1 Іпотечного договору); на підставі виконавчого напису нотаріуса (пп. 4.5.2 Іпотечного договору); шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (пп. 4.5.3 Іпотечного договору); шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (пп. 4.5.4 Іпотечного договору); шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (пп. 4.5.5 Іпотечного договору). (т. 1 а.с. 15-17).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 вересня 2019 року державним реєстратором КП «Агенція адміністративних послуг» Верестуном О.І. 23.08.2019 11:15:25 внесено запис № 48370683 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, об`єкт нерухомого майна -  квартира АДРЕСА_1 , власник - АТ «УКРСОЦБАНК» (т. 1 а.с. 13).
Підставою виникнення і реєстрації права власності за АТ «УКРСОЦБАНК» на вищевказану квартиру зазначений Іпотечний договір № 032/06-159і від 23 жовтня 2007 року (т. 1 а.с. 21).
Згідно з копією довідки виконкому Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області за № 2819 від 12 листопада 2019 року за вказаною вище адресою зареєстровані ОСОБА_1 , 1951 р.н., ОСОБА_2 , 1986 р.н. - донька, ОСОБА_3 , 2008 р.н. - онука (т. 1 а.с. 12).
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-ІV (далі - Закон № 898-ІV), іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).
За приписами частини першої статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положеннями статті 37 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Стаття 36 Закону № 898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції чинній на час вчинення оспорюваної реєстраційної дії, далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Відповідач АТ «Альфа-Банк» посилався на направлення 27 вересня 2018 року позичальнику ОСОБА_2 та іпотекодавцю ОСОБА_1 вимог від АТ «УКРСОЦБАНК» про повернення заборгованості по кредиту на загальну суму 103 663, 03 доларів США, що за курсом Національного банку України на дату розрахунку складало 2 872 448.14 грн. Повідомлено, що у разі невиконання вимог, стягнення буде звернено на предмет іпотеки (квартиру) (т. 1 а.с. 86-90).
Відповідно до положень пункту 4.9 вищевказаного Іпотечного договору № 04/І-922 від 11 грудня 2007 року, передача Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки (його частину) для задоволення його вимог, що випливають з Основного зобов`язання може здійснюватись шляхом надіслання (надання) Іпотекодавцю повідомлення про передачу Предмета іпотеки (й         ого частини) у власність Іпотекодержателя. При цьому право власності на предмет іпотеки (його частину) переходить до Іпотекодержателя з моменту отримання Іпотекодавцем такого повідомлення особисто або з моменту отримання такого повідомлення за останнім, відомим Іпотекодержателю, місцем проживання Іпотекодавця. 
Додані Іпотекодержателем, до вищевказаного листа-повідомлення від 27 вересня 2018 року позичальнику ОСОБА_2 та іпотекодавцю ОСОБА_1 , копії квитанцій поштових відправлень від 13 листопада 2018 року не дають підстав для об`єктивного висновку, що надсилався саме лист-повідомлення від 27 вересня 2018 року, відсутні і докази отримання таких повідомлень адресатом та (або) за останнім відомим Іпотекодержателю місцем проживання Іпотекодавця (т. 1 а.с. 86-90). 
            Документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, оскільки останній є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя до суду іпотекодержателем не надано і судом не встановлено.
З огляду на вищевказане, суд апеляційної інстанції відхилив доводи апелянта про належне сповіщення Іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки з посиланням на постанову Великої Палати Верховного суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17. 
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII (який був чинним на час вчинення спірної реєстраційної дії), підпунктом 1 пункту 1 якого (в редакції чинній на час вчинення спірної реєстраційної дії) передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).
Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка використовується позивачкою як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», як забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору від 11 грудня 2007 року, укладеного в іноземній валюті.
Отже, у державного реєстратора Верестуна О.І. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «УКРСОЦБАНК».
Відповідного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 та від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, підстав для відступу від цих висновків судом апеляційної інстанції не встановлено.
Врахувавши вищевказане, апеляційний суд відхилив доводи апелянта про неврахування районним судом висновків викладених у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 755/5691/16-ц, від 27 березня 2019 року  у справі № 522/24450/14, від 18 грудня 2019 року у справі № 712/15975/17, від 15 січня 2020 року у справі № 61-47421св18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/2030/19.  
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Поряд з цим, зважаючи на вищезазначені вимоги законодавства, помилковими є висновки районного суду про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до правовідносин у цій справі.
Проте, вказана помилка не призвела до неправильного вирішення справи і може бути виправлена шляхом його виключення з мотивувальної частини оскаржуваного рішення. 
Оскільки в частині відмови в задоволенні позову рішення районного суду сторони не оскаржували, з огляду на положення частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглянув оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
                                               
   п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» -задовольнити частково. 
Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2021 року - змінити, виключивши з його мотивувальної частини висновок про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до правовідносин у цій справі.
В іншій частині рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 24 вересня 2021 року. 
 
Судді Київського апеляційного суду:
     Б.Б. Левенець

                                                                                                   В.М. Ратнікова

     О.В. Борисова