ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 року	Львів	Справа № 300/44/21 пров. № А/857/9907/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                            Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                                Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2021 року у справі за позовом   ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення,
          
суддя у І інстанції                                                            Гундяк В.Д.,
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Івано-Франківськ,
дата складення повного тексту рішення                               02 квітня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

02 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправними дії та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі – ГУ ПФУ) від 07 грудня 2020 року № 16 про відмову у переведенні його на пенсію по інвалідності відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» та зобов`язати відповідача призначити і виплачувати з 01 грудня 2020 року таку пенсію.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2021 року у справі № 300/44/21, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що  позивач є інвалідом ІІ групи, станом на 1 травня 2016 року мав стаж на посаді державної служби понад 10 років та на зазначену дату займав посаду державної служби, а отже має право на призначення пенсії по інвалідності згідно зі статтею 37 Закону України «Про державну службу». Тому наявні правові підстави для переведення ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності, призначеної йому відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію державного службовця по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону України «Про державну службу».

У апеляційній скарзі ГУ ПФУ просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . У обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. При цьому зазначає, що оскільки позивач не набув достатнього стажу для призначення пенсії державного службовця, то і не має права на переведення з одного виду пенсії на інший. Окрім того, вважає, що час роботи в органах місцевого самоврядування зараховується до стажу робити, який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» лише до 04 липня 2001 року, тобто до дати набуття чинності Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Позивач подав апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу ГУ ПФУ, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 серія НОМЕР_1 від 02 липня 1991 року позивач у період з 02 липня 1991 року по 22 лютого 1992 року працював на посадах інспектора/головного спеціаліста комітету контролю Івано-Франківської міської ради; з 21 вересня 1992 року по 01 жовтня 1994 року – на посаді секретаря Долинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області; з 21 листопада 2008 року по 30 листопада 2020 року – в Долинській районній раді Івано-Франківської області.
Позивач з липня 2014 року ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Інвалідність позивачу встановлена з 01 травня 2011 року, що підтверджується довідкою Івано-Франківської міської МСЕК серії 10 ААА № 899006.
01 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про переведення із пенсії по інвалідності згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу». ГУ ПФУ рішенням від 07 грудня 2020 року № 16 відмовило позивачу у такому переведенні, посилаючись на те, що після 01 травня 2016 року особи з числа держслужбовців, яким встановлено інвалідність, втратили право на призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу».
ОСОБА_1 не погодився із такими діями ГУ ПФУ та звернувся до адміністративного суду із цим адміністративним позовом.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, визначаються Законом України «Про державну службу» № 889-VІІІ від 10 грудня 2015 року, який набрав чинності 01 травня 2016 року.
Відповідно до статті 90 Закону № 889-VІІІ, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно із пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Починаючи з 28 грудня 1993 року (дати набрання чинності Законом України № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року) і до 01 травня 2016 року (дати набрання чинності Закону № 889-VІІІ), визначення загальних засад діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, регулювалося Законом України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року.
На виконання постанови Верховної Ради України від 16 грудня 1993 року «Про введення в дію Закону України «Про державну службу» (№ 3723-XII від 16 грудня 1993 року) Кабінет Міністрів України постановою № 283 від 03 травня 1994 року затвердив Порядок обчислення стажу державної служби (далі – Порядок № 283), який втратив чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року № 229.
Абзацом 13 пункту 2 Порядку № 283 встановлено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування. 
Статтею 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» № 2493-ІІІ від 07 червня 2001 року (в редакції статті, чинній на 21 листопада 2008 року, дату призначення позивача на посаду заступника керівника виконавчого апарату районної ради (керуючий справами)) встановлено, що в органах місцевого самоврядування встановлюються такі категорії посад: п`ята категорія – в тому числі посада керуючого справами виконавчих апаратів районних рад. 
Статтею 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» № 2493-ІІІ від 07 червня 2001 року (в редакції статті, чинній на 02 грудня 2015 року, дату обрання позивача на посаду голови районної ради) встановлено, що в органах місцевого самоврядування встановлюються такі категорії посад: третя категорія – в тому числі посада голів районних рад. 
На підставі аналізу наведених правових норм та встановлених фактичних обставин апеляційний суд дійшов висновку, що робота (служба) ОСОБА_1 на посадах в органах місцевого самоврядування, зокрема на посаді заступника керівника виконавчого апарату районної ради (керуючий справами) в період з 21 листопада 2008 року по 01 грудня 2015 року та на посаді голови районної ради в період з 02 грудня 2015 року по 30 листопада 2020 року відноситься до державної служби.
Таким чином,  відповідач протиправно відмовив позивачу у зарахуванні періоду роботи позивача з 21 листопада 2008 року по 30 листопада 2020 року на посадах заступника керівника виконавчого апарату районної ради (керуючий справами) та голови районної ради до стажу державної служби, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо зарахування спірного періоду позивача до стажу державної служби.
Статтею 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 22 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Відтак, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року, передбачені розділом ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VІІІ.
Відповідно до пункту 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VІІІ з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон України «Про державну службу» № 3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Згідно із пунктом 10 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Відповідно до пункту 12 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889 для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Таким чином, на думку апеляційного суду Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ передбачено, що за наявності у особи станом на 01 травня 2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 1 травня 2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, стаття 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.
Згідно із частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
З матеріалів справи встановлено, що позивач просить перевести його на пенсію не за віком, а по інвалідності на підставі статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року, у зв`язку з чим до вказаних правовідносин необхідно додатково застосувати частину 9 статті 37 цього Закону, яка передбачає, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам, визнаним інвалідами I або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів I або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно до цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.
Таким чином для переведення позивача з пенсії по інвалідності, призначеної йому відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності згідно із Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року, необхідні такі обов`язкові умови:
- наявність страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам, визнаним інвалідами I або II групи у період перебування на державній службі які мають стаж державної служби не менше 10 років;
- переведення на пенсію по інвалідності особам можливе осіб з числа інвалідів I або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах.
Отже, після 1 травня 2016 року (дати набрання чинності Законом України «Про державну службу» № 889-VІІІ від 10 грудня 2015 року) право на призначення пенсії державного службовця по інвалідності відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ зберігають лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ та мають передбачені частиною 9 статті 37 Закону № 3723-ХІІ страховий стаж і стаж державної служби.
Окрім того, на зміст рішення про переведення на пенсію по інвалідності впливають також час визнання особи інвалідом та час звернення особи за призначенням такої пенсії.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена у зразковому рішенні Верховного Суду від 4 квітня 2018 року у справі № 822/524/18 та у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 676/4235/17.
Як встановлено судом, позивачу з липня 2014 року призначена пенсія по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тобто у нього наявний страховий стаж, встановлений для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Інвалідність позивачу встановлена з 01 травня 2011 року, що підтверджується довідкою Івано-Франківської міської МСЕК серії 10 ААА № 899006, тобто у період його перебування на державній службі, що підтверджується записами у трудовій книжці.
Пенсійним органом до стажу державної служби позивачу зараховано 10 років 9 місяців 11 днів.
Оскільки суд першої інстанції при розгляді даної справи дійшов вірного висновку, що до стажу державної служби позивача слід зараховувати період роботи з 21 листопада 2008 року по 30 листопада 2020 року на посадах заступника керівника виконавчого апарату районної ради (керуючий справами) та голови районної ради, то стаж державної служби позивача загалом становить понад 20 років, у зв`язку з чим позивач має право на переведення з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності згідно Закону України «Про державну службу».
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення ГУ ПФУ № 16 від 07 грудня 2020 року про відмову в переведенні позивача з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності згідно із Законом України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року є протиправним. Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо його скасування та зобов`язання відповідача перевести ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року.
Частиною 3 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
Відповідно до пункту 4 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 року № 622 пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права.
Оскільки, позивач із заявою про переведення на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року звернувся до пенсійного органу 01 грудня 2020 року, нарахування та виплата такої пенсії повинна проводитись з дня звернення із відповідною заявою, тобто з 01 грудня 2020 року.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає. 

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2021 року у справі № 300/44/21 – без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. І. Шинкар