УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 671/1944/20
Провадження № 22-ц/4820/1118/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 липня 2021 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.,
секретар судового засідання - Дубова М.В.,
з участю представника апелянта,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 травня 2021 року, суддя Павлова А.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» про визнання договору недійсним,

встановив:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», в якому просив визнати недійсним договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 27.11.2020 року на його телефон надійшло смс-повідомлення з вимогою про сплату заборгованості. З листа-відповіді від 03.12.2020 року він дізнався, що від його імені з відповідачем укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до якого йому надано грошові кошти в розмірі 10000 грн. строком на 15 днів на умовах строковості, зворотності, платності. В той же час ним вказаний договір не укладався, а відтак його волевиявлення на укладення спірного правочину не було, у зв`язку з чим просив визнати договір недійсним.
Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 11.05.2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено електронний договір про надання позивачу коштів на умовах споживчого кредиту з дотриманням вимог Закону України «Про електронну комерцію». Договір містить всі істотні умови, по яких сторони в належній формі досягли згоди. Позивачем не спростовано презумпцію правомірності правочину, який оскаржується. Доказів того, що ОСОБА_1 спірного договору не укладав і в нього було відсутнє волевиявлення на укладення правочину судом не встановлено. Перерахування кредитних коштів на рахунок третьої особи не є доказом не укладення Договору, оскільки дана обставина безпосередньо пов`язана з виконанням умов Договору, а не з його укладенням.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що рішення суду є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального права. 
Суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, які свідчать про те, що він не укладав спірного договору з відповідачем, не підписував його тексту, а відтак його волевиявлення на укладення правочину не було. З отриманої від фінансової компанії інформації неможливо встановити хто дійсно отримав кошти за кредитом. В ході судового розгляду не доведено, що номер мобільного телефону, за допомогою якого проходила ідентифікація клієнта в онлайн-системі при видачі кредиту, належить йому. Грошові кошти перераховувалися на банківську картку, яка належить іншій особі, з якою він не знайомий та немає жодних стосунків.
В суді представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги. 
Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти апеляційної скарги заперечив, підтримав рішення суду першої інстанції. 
Заслухавши пояснення учасника справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Судом встановлено, що ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», (далі - Товариство), має статус фінансової компанії зі 100% іноземним капіталом, внесене до державного реєстру фінансових компаній та здійснює свою діяльність на підставі ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, виданої відповідно до розпорядження Нацкомфінпослуг №529 від 04.04.2019 року.
Згідно з договором від 05.10.2020 року, №1116817 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, (далі - Договір), Товариство зобов`язалося надати ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 10000 грн. строком на 15 днів, на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші, передбачені Договором обов`язки.
Договір укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи Товариства, що міститься на його сайті у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (в новій редакції, затвердженій 19.02.2020 року), (далі - Правила), кредитний договір з клієнтом укладається в електронній формі за допомогою ІТС Товариства, доступ до якої забезпечується через Веб-сайт або мобільний додаток. З метою укладення договору сторонами здійснюється ряд дій, передбачених п. 5.9 цих Правил.
Згідно з п.п. 4.1.7 п. 4.1 Правил, клієнт - фізична особа під час кожного звернення до Товариства з метою отримання кредиту має володіти відкритою на власне ім`я платіжною карткою в українському банку.
Договір вважається укладеним з моменту одержання Товариством електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції (оферти). Договір набуває чинності з моменту перерахування Товариством суми кредиту за реквізитами платіжної картки, вказаної клієнтом під час реєстрації/заповнення даних в особистому кабінеті, що вимагається ІТС Товариства, якщо інший момент набуття чинності не передбачено умовами кредитного договору (п.п. 5.9.21 Правил).
Відповідно до п. 2.1 Договору кредит надається Товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку клієнта, зазначену клієнтом в особистому кабінеті, що має наступні реквізити: НОМЕР_1 .
Кредит вважається наданим в день перерахування Товариством суми кредиту на користь клієнта (п. 2.4 Договору).
Згідно з п. 5.5 Договору, клієнт доручає Товариству ініціювати списання коштів з відповідного рахунку клієнта з використанням реквізитів платіжних карток, що були зазначені клієнтом при отриманні (поверненні) кредиту, сплаті процентів за його користування, та направляти їх для використання грошових зобов`язань за цим Договором.
В інформаційному листі ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 03.12.2020 року №2643_101203124908 повідомлено, що Товариство надає послуги з переказу коштів у національній валюті без відкриття рахунків. 
Між ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» укладено договір №ФК-П-19/03-01 від 12.03.2019 року, відповідно до якого 05.10.2020 року о 16:19:04 було успішно перераховано на платіжну картку клієнта 10000 грн., маска картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua - 68345249, призначення платежу: «Зачисление 10000 грн. на карту НОМЕР_1 ».
У повідомленні від 09.04.2021 року ТОВ «Універсальні платіжні рішення» зазначено повний номер банківської платіжної картки, на яку перераховувались кошти, НОМЕР_1.
АТ «Державний ощадний банк України», на підставі ухвали суду, надав відповідь, згідно з якою банківська платіжна картка № НОМЕР_1 , відкрита на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , мобільний телефон НОМЕР_3 .
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.
Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Таким чином, у справі, що переглядається, встановлено, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому позивач через особистий кабінет на веб-сайті відповідача подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого відповідач надіслав позивачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявник використав для підтвердження підписання кредитного договору.
З урахуванням наведеного, встановивши, що без здійснення вказаних дій позивачем кредитний договір не був би укладений сторонами, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача.
Доказів протилежного матеріали справи не містять, позивачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23.03.2020 року у справі №404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09.09.2020 року у справі №732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20).
Доводи апеляційної скарги про те, що грошові кошти були перераховані на банківський рахунок іншої особи були розглянуті судом першої інстанції та обґрунтовано відхилені, позаяк відповідними Правилами надання кредитною установою послуг із кредитування та умовами Договору не передбачено зарахування кредитних коштів виключно на картку позивача, а лише на картку, зазначену самим клієнтом у відповідному електронному зверненні. Зарахування відповідної грошової суми на банківський рахунок іншої особи саме по собі не свідчить про відсутність волі позивача на укладення спірного Договору. При цьому, посилання апелянта на те, що умовами пп. 4.7.7. п. 4.1. Правил передбачено обов`язковість володіння клієнтом платіжною карткою, відкритою на ім`я позичальника в українському банку не вказують на те, що саме на цей рахунок (платіжну картку) повинні бути перераховані кредитні кошти.
Не заслуговують на увагу також і посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на відсутність у справі доказів щодо належності йому номера мобільного телефону та використання саме ним одноразового ідентифікатора для підписання договору, тобто належної ідентифікації особи позичальника при реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідним електронним підписом з огляду на наступне.
Частинами другою, четвертою, шостою статті 8 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції, який приймає (акцептує) пропозицію іншої сторони щодо укладення електронного договору, зобов`язаний повідомити про себе інформацію, необхідну для його укладення.
Фізична особа повинна надати інформацію про себе, необхідну для вчинення електронного правочину, створення електронного підпису, ідентифікації в інформаційній системі суб`єкта електронної комерції, шляхом введення (створення) особою спеціального набору електронних даних, а також вчинення інших дій у такій системі.
Перелік інформації, необхідної для вчинення електронного правочину, визначається законодавством України або за домовленістю сторін.
Відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про електронну комерцію» ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції.
Статтею 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» визначено, що електронна ідентифікація - це процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. При цьому ідентифікаційні дані особи - це унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. А сама процедура ідентифікації особи є використанням ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи.
Ідентифікаційні дані фізичної особи підпадають під визначення персональних даних. Правовий статус персональних даних установлює Закон України «Про інформацію» та спеціальний Закон України «Про захист персональних даних».
Стаття 2 Закону України «Про захист персональних даних» визначає, що персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
Підставою для ідентифікації резидентів - громадян України є: паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України із штампом реєстрації місця проживання особи (відміткою про прописку).
За встановлених вище обставин вбачається, що ОСОБА_1 особисто було передано фінансовій установі персональні дані паспорта, ідентифікаційного номеру, дані банківської картки, на яку слід перерахувати кошти, номера телефону, електронної адреси, тому обґрунтованим є висновок, що ідентифікація позичальника як споживача фінансових послуг проведена відповідно до закону. Доказів на спростування цих обставин справа не містить. 
Не підтверджено доказами також і доводи позивача щодо недійсності договору з підстав шахрайських дій інших осіб.
Правильним є висновок суду також і щодо неналежного способу захисту порушеного права, обраного позивачем, оскільки, з урахуванням вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України, недійсним може бути визнано лише укладений правочин, в той час як ОСОБА_1 посилається на його не укладення (не підписання). 
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну правову оцінку доказам, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, не допустив порушення норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 28 липня 2021 року.

Судді:                                                                        Р.С. Гринчук 

                                                                               Л.М. Грох 

                                                                               А.М. Костенко