ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2511/21 Справа № 190/281/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Фирса Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
при секретарі - Піменовій М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2020 року
у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Жовтоводської міської ради про позбавлення батьківських прав, –  
В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем у справі перебувала в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В березні 2010 року шлюб між ними розірвано, з того часу відповідач життям доньки не цікавиться, байдуже ставиться до фізичного і духовного виховання дитини, її стану здоров`я. В 2010 році на підставі рішення Жовтоводського районного суду Дніпропетровської області з відповідача були стягнуті аліменти на утримання доньки, проте станом на 01 січня 2020 року відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини в розмірі 92 440,66 грн. Крім того, з 17 листопада 2017 року відповідач знаходиться в місцях позбавлення волі. Зазначає, що останній телефонує їй та погрожує фізичної розправою. У зв`язку з вищевикладеним, просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що будь-яких обставин, які б свідчили про те, що до відповідача необхідно застосувати крайній захід впливу, яким є позбавлення батьківських прав, матеріали справи не містять. 
       Не погодившись з рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що з дворічного віку дитини батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків, життям та розвитком дитини не цікавиться, має заборгованість зі сплати аліментів. До засудження у місцях позбавлення волі відповідач вживав наркотичні речовини, будучи і раніше судимим характеризується антисоціальною поведінкою. Дитина виражає стійке бажання позбавити відповідача батьківських прав. Судом першої інстанції не надано належну оцінку висновку органу опіки та піклування.
       Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення,  виходячи з наступного. 
       Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками малолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.13)
31 березня 2010 року шлюб між сторонами розірвано, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.14).
28 вересня 2013 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , після чого їй було присвоєно прізвище « ОСОБА_6 » (а.с.12).
Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 31 березня 2010 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання малолітньої донки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі ј частини (заробітку) батька (а.с.18).
Згідно копії розрахунків заборгованості зі сплати аліментів № 5519 від 23 січня 2020 року, виданих Жовтоводським міським відділом державної виконавчої служби заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 станом на 23 січня 2020 року складає 92 440,66 грн. (а.с.19, 20).
Відповідно до довідки Жовтоводського міського відділу державної виконавчої служби №13-04/840 від 23 січня 2020 року згідно з матеріалами виконавчого провадження № 51484382 про виконання виконавчого листа про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 дійсно не отримувала аліменти з ОСОБА_2 (а.с.21).
Згідно характеристики комунального закладу загальної середньої освіти I-III ступеня «Перспектива» № 356 від 18 жовтня 2019 року ОСОБА_3 навчається в 6-А класі ЗЗСО «Перспектива», дівчина має середній рівень навчальних досягнень, за характером добра, весела. За станом здоров`я дитина знаходиться під наглядом кардіолога, відвідує спеціальну групу на уроках фізкультури. Виховується дівчина у відновленій сім`ї, мати і вітчим цікавляться учбовими досягненнями дитини, її поведінкою та психологічним станом/а.с.22/.
З копії відгуку на родину учениці ЗЗСО «Переспектива» ОСОБА_3 № 357 від 18 жовтня 2019 року слідує, що виховується дитина у відновленій сім`ї, стосунки у родині мають доброзичливий, дружній характер. Дитина називає вітчима батьком. Біологічний батько дитини ОСОБА_2 знаходиться в місцях позбавлення волі. Зі слів матері стосунки між ним та його колишньою родиною напружені. До навчального закладу, де навчається дитина, з 2014 року батько жодного разу не з`являвся, не цікавився її успіхами (а.с.23).
Відповідно до копії висновку ЛКК № 204 від 14 листопада 2019 року у малолітньої ОСОБА_3 наявне захворювання «метаболічна кардіопатія з порушенням серцевого ритму» (а.с.24).
З копії листа головного лікаря КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Жовтоводської міської ради № 01-13/1024 від 11 жовтня 2019 року ОСОБА_3 поліклініку відвідує разом з мамою, яка здійснює догляд за дитиною (а.с.25).
З копії протоколу бесіди з дитиною ОСОБА_3 слідує, що остання виявила стійке бажання позбавити свого батька ОСОБА_2 батьківських прав, так як він участі у її вихованні не приймає, не цікавиться її життям, не сплачує аліменти, погрожує її життю і життю її родини (а.с.26).
Відповідно до копії вироку Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 липня 2017 року ОСОБА_2 засуджений за ч. 3 ст. 186, 71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі (а.с.75).
З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Жовтоводської міської ради №557 від 19 грудня 2019 року останні вважають за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітньої ОСОБА_3 , оскільки батько самоухилився від виконання своїх батьківських обов`язків, вихованням, здоров`ям та розвитком дитини не займається, разом з дитиною не проживає. На даний час знаходиться в місцях позбавлення волі. Зі слів матері з місць позбавлення волі погрожує їй та дочці через небажання сплачувати аліменти (а.с.27). 
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України»   від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року    у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також врахувавши практику ЄСПЛ, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він самоусунувся від участі у житті дитини та її розвитком не цікавиться, матеріали справи не містять беззаперечних доказів, які б свідчили про винну та свідому поведінку відповідача щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків.  
       При цьому позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на ОСОБА_2 , який допускається лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в його діях. Однак встановлені судом фактичні обставини справи не містять відомостей про те, що відносно відповідача застосовувалось попередження про необхідність зміни ставлення до виховання дитини, або, що на орган опіки та піклування покладався обов`язок здійснювати контроль за виконанням батьком батьківських обов`язків. Крім того, відповідач категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав.
       Наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення особи батьківських прав. Та обставина, що матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. СК України розрізняє обов`язки батька з виховання (стаття 150 СК України) та обов`язки батька з матеріального утримання (аліментні зобов`язання, передбачені статтями 180, 181, 185 СК України). 
       Доводи апеляційної скарги про те, що до засудження відповідач вживав наркотичні речовини, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки жодними належними доказами не підтверджуються. Посилання на антисоціальний характер відповідача висновків суду не спростовує, так як матеріали справи також не  містять будь-яких доказів на підтвердження того, що поведінка відповідача, створює небезпечну для дитини обстановку. 
       При цьому суд правильно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав з огляду на те, що його складено, виходячи з пояснень матері та дитини, однак без врахування всіх обставин справи, зокрема без з`ясування причини, за яких відповідач позбавлений можливості спілкуватися з дочкою, без перевірки обставин, які можуть створювати перешкоди відповідачу у виконанні ним своїх батьківських обов`язків та без зазначення проведеної органом опіки та піклування роботи з відповідачем щодо врегулювання конфлікту. Вказаний висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.
       Доводи апеляційної скарги про те, що дитина виражає стійке бажання позбавити відповідача батьківських прав, підлягають відхиленню, оскільки за замістом положеннь ч.3 ст. 171 СК України бажання дитини про позбавлення її батька батьківських прав не може бути абсолютним для суду, так як позбавлення відповідача батьківських прав не відповідатиме інтересам самої дитини.
       Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах: від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 (провадження № 61-12144св20); від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20) та інші.
       Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, тому рішення суду підлягає залишенню без змін.
       Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2020 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова