Ухвала
Іменем України
 
20 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 591/678/16-ц
провадження № 61-15433ск21
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В., 
 
розглянувши касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 14 травня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача, стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, пені, моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом і, уточнивши свої вимоги, мотивував їх тим, що 01 лютого 2013 року він уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківського вкладу № SAMDN80000732649741 «Універсальний» у Євпаторійському відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» в АР Крим на суму 2 090,00 дол. США на строк 366 днів до 01 лютого 2014 року включно. Відповідно до умов договору 01 лютого 2013 року позивач передав грошові кошти у сумі 2 090,00 дол. США строком до 20 травня 2015 року, а банк зобов`язався сплатити 9,5 % річних з правом неодноразового поповнення. 04 жовтня 2013 року та 08 січня 2014 року позивач поповнив свій депозит на суму, відповідно, 400,00 дол. США та 300,00 дол. США. Термін дії договору після спливу 366 днів було пролонговано ще на один строк. Сума коштів за період першого строку, з урахуванням процентів, склала 3 002,92 дол. США, а за другий строк станом на 01 лютого 2015 року, враховуючи діючу ставку 10 %, сума вкладу склала 3 303,21 дол. США. Кошти не були зняті позивачем та продовжують перебувати на депозитному рахунку у банку станом на 01 лютого 2016 року. Протягом строку дії нинішнього договору станом на 01 серпня 2016 року, враховуючи діючу ставку 10,5 %, сума вкладу складає 3 964,24 дол. США. 10 березня 2016 року, дізнавшись про розблокування депозитного карткового рахунка, позивач зняв з цього рахунка 235,91 дол. США, що там знаходилися. Решту коштів йому не було повернуто, незважаючи на його неодноразові письмові звернення починаючи з 25 листопада 2015 року. Посилаючись на те, що такі дії відповідача суперечать чинному законодавству та умовам договору банківського вкладу, просив стягнути з відповідача: суму залишку вкладу 3 964,24 дол. США, пеню, передбачену Законом України «Про захист прав споживачів», за 586 днів - з 26 квітня 2015 року до 01 грудня 2016 року в розмірі 3 % за кожен день прострочення в сумі 59 056 дол. США, 3 % річних за прострочення повернення грошових коштів у сумі 161,80 дол. США, витрати на правову допомогу в сумі 7 716,80 грн та моральну шкоду в сумі 10 000 грн, а також судові витрати.
 
Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 14 травня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму залишку за договором банківського вкладу (депозиту) від 01 лютого 2013 року SAMDN 80000732649741 вклад «Універсальний» в розмірі  843,10 дол. США, пеню в розмірі 50,85 грн, суму трьох відсотків річних в розмірі 20,83 дол. США. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Постановою Сумського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року рішення Зарічного районного суду міста Суми від 14 травня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, розподілу судових витрат скасовано та ухвалено в цих частинах нове судове рішення.
 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1 500,00 грн у відшкодування моральної шкоди та 200,00 грн у відшкодування фактично понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.
 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави 100,00 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.
 
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави 150,00 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
 
16 вересня 2021 року Кахраманов Р. Н. , який діє від іменіАТ КБ «ПриватБанк»,  засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 14 травня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року в зазначеній вище справі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що 17 листопада 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» уклали договір про переведення боргу, зокрема за укладеним з позивачем договором депозиту, а тому новим боржником за цим договором є фінансова компанія, із позовом до якої позивач не звертався, а тому суди мали б відмовити у задоволенні позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом учасників справи.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, постановах Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 305/1849/17, від 07 вересня 2020 року у справі № 520/5519/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Судом встановлено, що в обґрунтування своїх вимог позивач надав копії договору банківського вкладу «Універсальний» від 01 лютого 2013 року № SAMDN80000732649741, укладеного у Євпаторійському відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» в АР Крим, на суму 2 090,00 дол. США на строк 366 днів до 01 лютого 2014 року включно та копії квитанцій про внесення від імені ОСОБА_1 на поповнення депозиту № SAMDN80000732649741 на рахунок № НОМЕР_1 коштів: 08 січня 2014 року - 300,00 дол. США, 04 жовтня 2013 року - 400,00 дол. США.
 
З письмових відповідей ПАТ КБ «ПриватБанк» від 26 квітня 2015 року, від 02 грудня 2015 року та від 30 листопада 2015 року вбачається, що відповідач надав позивачу роз`яснення щодо виплати коштів, розміщених на рахунках відокремлених підрозділів банку, які знаходилися на території АР Крим і міста Севастополя.
 
У листі від 24 грудня 2014 року Національний банк України роз`яснив, що не надавав розпоряджень щодо обмежень вільного доступу клієнтів банків до коштів на материковій частині України.
 
Згідно з договором від 01 лютого 2013 року № SAMDN80000732649741 банк видає ОСОБА_1 платіжну картку № НОМЕР_2 , на яку щомісяця нараховуються відсотки за вкладом.
 
З наданих позивачем копій роздруківок по картковому рахунку №  НОМЕР_2 вбачається, що з 01 лютого 2013 року за даним рахунком проводилися операції з погашення кредиту одночасно з виплатою відсотків за двома договорами, видача готівки, зарахування відсотків по депозиту до 09 лютого 2016 року включно. З довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12 березня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав 235,91 дол. США з карткового рахунка № НОМЕР_2 .
 
Письмовою заявою від 25 листопада 2015 року (отримана банком 01 грудня 2015 року) ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із вимогою про повернення вкладу та нарахованих процентів.
 
Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
 
Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
 
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
 
Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
 
Відповідно до пункту 2.1 Положення грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.
 
Пунктом 2.9 указаного Положення передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.
 
Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту.
 
Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
 
Отже, за нормами вказаної Інструкції на квитанції повинні міститися: підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
 
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.
 
Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що не повертаючи грошові кошти за вимогою ОСОБА_1 , банк не виконав належним чином покладених на нього зобов`язань та позбавив вкладника права користуватись належним йому майном.
 
Установивши вищезазначені обставини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 коштів за договором вкладу.
 
Колегія суддів враховує, що АТ КБ «ПриватБанк» не оспорює укладення між ним та позивачем договору вкладу та розмір стягнутої з нього заборгованості за вкладом, а наголошує на тому, що він є неналежним відповідачем у справі.
 
Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
 
Однак доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, з посиланням на те, що 17 листопада 2014 року товариство уклало договір з ТОВ «ФК «Фінілон», відповідно до якого останнє стало боржником за спірним договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки банк не довів, що такий договір було укладено зі згоди вкладника ОСОБА_1 , що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України.
 
Посилання заявника на те, що зміна боржника у зобов`язанні відбулася належним чином, оскільки від ОСОБА_1 жодних письмових заперечень на адресу банку не надходило, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать статті 520 ЦК України, відповідно до якої боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 757/61159/19-ц (провадження № 61-14467св20).
 
Доводи касаційної скарги про застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) та постанові Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 305/1849/17, є необґрунтованими, оскільки в наведених справах висновки викладені з урахуванням подання позову до неналежних відповідачів, у той час, як у справі, яка переглядається судом касаційної інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду до належного відповідача АТ КБ «ПриватБанк».
 
Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.
 
Такий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження №14-714цс 19).
 
Таким чином, законним та обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про стягнення моральної шкоди.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2020 року у справі № 520/5519/18 є також необґрунтованими, оскільки фактичні обставини у вказаній справі не є подібними до обставин даної справи, в зв`язку з чим матеріально-правове регулювання спірних правовідносин є різним.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 14 травня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом першої інстанції в нескасованій частині та судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 14 травня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача, стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, пені, моральної шкоди. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                  А. І. Грушицький
 
                                                                                                             В. С. Висоцька
 
                                                                                                             І. В. Литвиненко