ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року	Львів	Справа № 460/4610/20 пров. № А/857/5988/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Бруновської Н.В., Кузьмича С.М.,
за участю секретаря судового засідання:    Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року, ухвалене суддею Гудима Н.С. у м. Рівне о 17:29, повний текст якого складений 17 лютого 2021 року, у справі № 460/4610/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

                                                       ВСТАНОВИВ:

25 червня 2020 року позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача – Головного управління ДПС у Рівненській області, у якому просив визнати протиправним та скасувати наказ про звільнення №90-О від 05.06.2020; зобов`язати поновити з 06.06.2020 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за виробництвом та обігом спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, моніторингу та аналітичного супроводження контрольно-перевірочної роботи, контролю за обігом марок акцизного податку управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів Головного управління ДПС у Рівненській області та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.06.2020 по день поновлення на посаді.
В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що заява про звільнення за згодою сторін ним написана під тиском керівництва без зазначення дати її написання, дати звільнення та із навмисним невірним зазначенням посади, зміст заяви не відповідав його дійсній волі та він не мав наміру звільнятись на момент видачі наказу про звільнення. Також зазначає про те, що на момент видачі наказу сторонами не було досягнуто домовленостей щодо дати звільнення. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДПС у Рівненській області від 05 червня 2020 року №90-о про звільнення ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління ДПС у Рівненській області поновити ОСОБА_1 з 06 червня 2020 року на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за виробництвом та обігом спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, моніторингу та аналітичного супроводження контрольно-перевірочної роботи, контролю за обігом марок акцизного податку управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів Головного управління ДПС у Рівненській області.
Стягнуто з Головного управління ДПС у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.06.2020 по  04.02.2021 у загальній сумі 110582,46 грн.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць  звернено до негайного виконання.
Рішення мотивоване тим, що судом встановлено відсутність волевиявлення позивача на звільнення з займаної посади за п.1 ст.36 КЗпП України.
Суд вказав на те, що наявна у матеріалах справи заява ОСОБА_1 про звільнення не могла бути реалізована відповідачем ні шляхом прийняття наказу про звільнення за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, відповідно до п.3 ч.1 ст. 83, ч.3 ст. 86 Закону України "Про державну службу", позаяк не містила дати, з якої позивач висловив згоду (чи сторони досягли обопільної згоди) на припинення його державної служби, ні шляхом прийняття наказу про звільнення позивача за власним бажанням - оскільки не містить дати її підписання позивачем, з якої можливий початок відліку 14-денного строку, визначеного ч.1 ст. 86 Закону України "Про державну службу".
Суд виснував, що звільнення позивача відбулося без належних та те підстав і всупереч вимог   КЗпП України та  Закону №889-VIII. При цьому вказав, що жодних належних та допустимих доказів існування правових підстав для припинення державної служби позивача за угодою сторін за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України та ч. 3 ст. 86 Закону №889-VIII відповідачем суду не надано, матеріали справи не містять і судом не здобуто.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що із заяви позивача слідує, що сторони дійшли згоди про припинення трудових правовідносин за угодою сторін. Підставою для прийняття спірного наказу слугувала особиста письмова заява позивача, що містила прохання про звільнення його із займаної посади за угодою сторін відповідно до ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу». Вчиненням резолюції «В наказ» висловлено волевиявлення щодо погодження підстави і дати припинення позивачем державної служби, що свідчить про досягнення сторонами взаємної згоди щодо умов припинення трудового договору (державної служби).
Крім того, покликаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29 жовтня 2020 року у справі №826/3388/20, у якій вказано на необхідність з`ясування обставин наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпАП України, наголошує, що направлення заяви позивачем про відкликання попередньої заяви про звільнення не має наслідком скасування наказу про звільнення, оскільки в даному випадку згода на анулювання попередньої домовленості сторін не була досягнута.
Також вказує та те, що через постійні реорганізації податкових органів в позивача досить часто змінювалось найменування структурного підрозділу, а тому невірне зазначення посади є допущенням заявником механічної помилки.
На думку скаржника, доводи позивача про неналежний розгляд його заяви від 12.06.2020 є безпідставними, оскільки ст.38 КЗпП України вказує на дотримання 14-ти денного строку у разі написання працівником заяви про звільнення за власним бажанням, а в даному випадку звільнення відбулось за згодою сторін, тобто у даному випадку звільнення може відбутись і в день досягнення згоди щодо звільнення державного службовця.
Також скаржник, покликаючись на ч.3 ст. 40 КЗпП України, зазначає, що долучені позивачем копії листків непрацездатності не можуть враховуватись судом при наданні оцінки правомірності оспорюваного наказу, оскільки звільнення співробітника в період його тимчасової непрацездатності заборонено тільки у випадках, коли звільнення відбувається з ініціативи роботодавця та перелік цих випадків наведено у ст.ст.40,41 КЗпП України, а у випадку припинення трудового договору за угодою сторін таке правило не діє.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.
Правовий порядок в Україні за визначенням ст. 19 Конституції України ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або, на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно - технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Громадянам згідно з ст. 43 Конституції України  гарантується захист від незаконного звільнення.
Загальні правові засади і гарантії здійснення громадянами України свого конституційного права на працю визначає  Кодекс законів про працю України  (далі  - КЗпП України).
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у  ст.5-1 КЗпП  України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
Так, судом достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що з січня 2010 року ОСОБА_1 перебував на державній службі на різник посадах ГУ ДПС в Рівненській області. Перед звільненням обіймав посаду головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за виробництвом та обігом спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, моніторингу та аналітичного супроводження контрольно-перевірочної роботи, контролю за обігом марок акцизного податку управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів Головного управління ДПС у Рівненській області (а.с.7-9, 77-81).
В період з 01.06.2020 по 15.06.2020 позивач перебував на листку непрацездатності, що підтверджується копією листка непрацездатності серії АДЧ №535321 (а.с.12).
04.06.2020 ОСОБА_1 був викликаний  на роботу для бесіди, за результатами якої ним написана заява про звільнення з займаної посади та припинення державної служби (а.с.29). Зі змісту згаданої заяви слідує, що ній не зазначені дати її підписання позивачем та/або дати, з якої позивач бажає звільнитися, а найменування посади, яку обіймав позивач, вказано неправильно.
05.06.2020 начальником ГУ ДПС у Рівненській області відповідно до п.3 ч.1 ст.83, ч.3 ст.86 Закону України “Про державну службу” на підставі вказаної заяви  прийнято наказ №90-О про припинення державної служби та звільнення з 05.06.2020 ОСОБА_1 з посади головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за виробництвом та обігом спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, моніторингу та аналітичного супроводження контрольно-перевірочної роботи, контролю за обігом марок акцизного податку управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів Головного управління ДПС у Рівненській області за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.10).
Цього ж дня супровідним листом №5895/10/17-00-11-113 від 05.06.2020 наказ про звільнення ОСОБА_1 скерований за адресою реєстрації позивача засобами поштового зв`язку, у якому адресату вказано на необхідність з`явитися до відділу кадрового забезпечення та розвитку персоналу ГУ ДПС у Рівненській області для ознайомлення з наказом, отримання трудової книжки та здачі службового посвідчення (а.с.31).
12.06.2020 ОСОБА_1 звернувся до начальника ГУ ДПС у Рівненській області з листом, у якому повідомив, що 04.06.2020 ним написано заяву про звільнення за власним бажанням, однак дана заява написана під психологічним тиском та без добровільного наміру залишити посаду, що підтверджується тим, що в заяві позивач не зазначив дати та навмисно неправильно вказав свою посаду. У зв`язку з тим, що йому не відомл чи заява зареєстрована, так як таку не подавав до канцелярії на реєстрацію, на виконання вимог ст.38 КЗпП України засвідчує факт відкликання даної заяви в 14-денний термін її написання (а.с.11). 
Однак, 15.06.2020, вийшовши по закінченню лікарняного на роботу, ОСОБА_1 дізнався, що звільнений за угодою сторін на підставі наказу від 05.06.2020.
Вважаючи наказ про звільнення від 05.06.2020 протиправним, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов, керувався тим, що наказ Головного управління ДПС у Рівненстукій області від 05.06.2020 №90-о «Про звільнення працівників» винесений за відсутності досягнення угоди сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, без погодження дати звільнення, що свідчить про його протиправність та наявність підстав для скасування наказу. Беручи до уваги незаконність звільнення, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність поновлення ОСОБА_1 на попередній посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13.06.2020.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889 (далі Закон № 889), який набрав чинності з 01.05.2016, відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 83 Закону № 889 державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).
Статтею 86 Закону № 889 визначено умови припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін та встановлено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.
Такий випадок передбачений пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), згідно якого однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.
Відповідно до частини першої статті 21 вказаного Кодексу трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Як зазначено в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України).
За такого правового врегулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.
З наведеного слідує, що працівник не може бути звільнений за угодою сторін, якщо одна зі сторін не надає згоди на припинення трудового договору за вказаною підставою або не було досягнуто домовленості щодо дати такого звільнення. У такому разі трудовий договір може бути припинений з інших підстав, передбачених трудовим законодавством.
Припинення трудового договору за угодою сторін застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за вказаною підставою може ініціюватись як працівником, так і власником або уповноваженим ним органом.
За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за угодою сторін не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Отже, при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем трудовий договір припиняється у строк, визначений сторонами. Водночас, бажання однієї сторони трудового договору недостатньо для звільнення працівника за даною підставою, і анулювання такої домовленості щодо строку і підстави звільнення можливе лише за волевиявленням працівника та роботодавця.
Звільнення за угодою сторін визнається універсальним способом припинення договору, що має нейтральний характер, та є альтернативою звільнення з ініціативи роботодавця чи працівника. Дійсні причини припинення трудового договору спонукають сторони правочину досягти домовленості щодо припинення трудового договору саме за угодою сторін.
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за угодою сторін можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на приписи трудового законодавства, а також дата звільнення.
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, основними умовами угоди про припинення трудового договору, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Водночас, визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення.
Верховним Cудом у постанові від 29 жовтня 2020 року у справі №826/3388/18 викладено правову позицію стосовно того, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника  або уповноваженого ним органу на унулювання угоди сторін.
Відсутність належного волевиявлення не дає підстав стверджувати про наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за угодою сторін.
Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстав для висновку про наявність наміру працівника звільнитись саме за угодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за угодою сторін.
З наявної у матеріалах справи заяви ОСОБА_1 про звільнення його із займаної посади за угодою сторін слідує, що така не містить ні дати її написання, ні вказівки на дату звільнення позивача, ні дати резолюції керівника державного органу. А тому, як правильно вказав суд першої інстанції, така заява не може бути належним доказом на підтвердження досягнення між працівником та роботодавцем взаємної згоди за всіма істотними питаннями звільнення, оскільки дата, з якої працівник виявив бажання звільнитись є суттєвим та обов`язковим елементом такої угоди сторін. Водночас жодний із реквізитів згаданої заяви не надає змоги суду встановити ці обставини.
Будь-які докази на підтвердження наявності наміру звільнитись саме 05.06.2020 в матеріалах справи відсутні, що свідчить про недосягнення сторонами згоди за такою істотною умовою звільнення за згодою сторін, як дата припинення трудового договору.
Натомість доводи Головного управління ДПС у Рівненській областв, якими він обгрунтовує правомірність оскаржуваного позивачем наказу про звільнення, а саме щодо того, що незазначення позивачем у заяві про звільнення дати звільнення свідчить про згоду ОСОБА_1 на визначення Головним управлінням ДПС у Рівненській області, як роботодавцем, остаточної дати звільнення шляхом видання відповідного наказу, а також про бажання позивача звільнитися негайно, суд апеляційної інстанції вважає безпідставими та такими, що вказують на довільне тлумачення норм закону, оскільки визначення дати звільнення трактувалося роботодавцем самостійно на власний розсуд, що суперечить істотним умовам, визначеним ст. 36 КЗпП України щодо звільнення за угодою сторін.
При цьому, так як позивач заперечує факт досягнення домовленості з роботодавцем щодо його звільнення з займаної посади з 05.06.2020 за угодою сторін, з огляду на положення ч. 2 ст. 77 КАС України та п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», саме суб`єкт призначення, який є роботодавцем, повинен довести, що звільнення працівника відбулося без порушення законодавства про працю.
Судом слушно враховано обставини вжиття позивачем заходів, спрямованих на анулювання попередної домовленості щодо припинення трудових відносин.
Так, 12.06.2020 позивачем подано на ім`я начальника ГУ ДПС у Рівненській області заяву, зміст якої вказує на те, що 04.06.2020 ним написано заяву про звільненням за власним бажанням під психологічним тиском та без добровільного наміру залишити посаду, що підтверджується відсутністю у заяві дати та навмисної неправильнї вказівки займаної посади посаду.  У зв`язку з тим, що йому не відомо про те, чи заява зареєстрована (самостійно не подавав до канцелярії на реєстрацію) на виконання вимог ст.38 КЗпП України засвідчує факт відкликання даної заяви в 14-денний термін її написання (а.с.11). 
Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції, що реалізована відповідачем заява не може вважатися такою, що відображає дійсне волевиявлення позивача розірвати трудовий договір на підставі п. 1 ст.36 КЗпП України, що має наслідком задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про скасування наказу Головного управління ДПС у Рівненській області від 05.06.2020 № 90-О «Про звільнення працівників».
Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Із урахуванням положень наведеної норми КЗпП України суд першої інстанції інстанції, визнавши протиправним та скасувавши оскаржуваний наказ про звільнення позивача зі служби, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для поновлення ОСОБА_1 з 06 червня 2020 року (наступного дня після звільнення) на посаді, яку позивач обіймав до звільнення -  головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за виробництвом та обігом спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, моніторингу та аналітичного супроводження контрольно-перевірочної роботи, контролю за обігом марок акцизного податку управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів Головного управління ДПС у Рівненській області, та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Судом першої інстанції також враховано факт перебування позивача на оплачуваному лікарняному в період з 01.06.2020 по 15.06.2020, кошти за які йому виплачені у встановленому порядку (а.с.152-157).
Суд першої інстанції при визначенні розміру середнього заробітку позивача правомірно керувався Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 та на підставі наявної у матеріалах справи довідки Головного управління ДПС у Рівненській області №64/17-00-13-30 від 16.11.2020 (а.с.76) про доходи позивача обґрунтовано вказав на необхідність стягнення на користь ОСОБА_1 з відповідача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 13.06.2020 по 04.02.2021 (дата ухвалення рішення) в сумі 110582,46 (163 робочі дні * середньоденна заробітна плата (678,42 грн)) без урахування сум обов`язкових до сплати податків та внесків.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексуадміністративного судочинства України, суд, -

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року у справі № 460/4610/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	С. М. Кузьмич  	
Постанова складена в повному обсязі 05.07.2021.