ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6787/21 Справа № 201/9273/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Доповідач- Макаров М. О.	

Категорія 30 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Державний ощадний банк України” про зобов`язання надати інформацію та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ “Державний ощадний банк України” про зобов`язання надати інформацію та відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що на підставі заяви про приєднання №1044129 від 24 грудня 2015 року АТ КБ “Ощадбанк” відкрив позивачу картковий рахунок, а також надав платіжну картку згідно умов договору №1044129, який був укладений шляхом підписання заяви про приєднання №1044129 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використання електронного платіжного засобу. Заяву було оформлено у відділенні AT “Ощадбанк” - ТВБВ III типу №10003/0439 філії-Дніпропетровське обласне управління “Ощадбанк” за адресою: м. Дніпро, пров. Крушельницької, буд.6, прим.3. Умови договору №1044129 зобов`язують банк здійснювати операції зарахування та зняття готівкових коштів з карткового рахунку та забезпечувати проведення розрахунків за операціями, в тому числі здійсненими з використанням платіжної картки. 
20 серпня 2020 року позивач подав відповідачу через ТВБВ 10003/0439 заяву з запитом надати йому належним чином засвідчену копію “Порядку здійснення операцій з видачі готівки із застосуванням карток міжнародних платіжних систем установами ВАТ “Ощадбанк”, затвердженого постановою Правління ВАТ “Ощадбанк” 14 грудня 2009 року №490. 
Проте, позивач так і не отримав від відповідача запитуваної копії Порядку №490, як і не отримав відповідної постанови відповідача у разі прийняття ним рішення про обмеження позивачу доступу до запитуваної інформації. На підставі викладеного, посилаючись на положення Законів України “Про звернення громадян”, “Про інформацію”, “Про захист прав споживачів”, ст. 23 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд, зобов`язати відповідача надати засвідчену копію “Порядку здійснення операцій з видачі готівки із застосуванням карток міжнародних платіжних систем установами ВАТ “Ощадбанк”, затвердженого постановою Правління ВАТ “Ощадбанк” 14 грудня 2009 року №490, відшкодувати заподіяну неправомірною бездіяльністю АТ “Ощадбанк” моральну шкоду у спосіб передбачений ч.3 ст.23 ЦК України з врахуванням вимог розумності і справедливості у визначеному на розсуд суду розмірі.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська  від 11 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що матеріалах справи відсутній достовірний доказ — заява ОСОБА_1 від 20 серпня 2020 року, як єдиний документі з відміткою банка про отримання, на підставі якого можливо встановити обставини чи мало місце порушення відповідачем прав позивача на отримання запитуваної інформації чи обмеження його в доступі до інформації, суд вважає, що позивачем не доведений факт порушення відповідачем його прав, які б полягали у порушенні процедури надання відповіді на заяву в порядку визначеному законодавством, що мало б наслідком для зобов`язання відповідача належним чином витребувані документи, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Враховуючи, що під час розгляду справи не встановлено наявності підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача надати інформацію, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої позивачеві як споживачу, передбачених Законом України “Про захист прав споживачів”, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2021 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.
Так, судом встановлено, що 24 грудня 2015 року між банком і ОСОБА_1 була підписана Заява про приєднання №1044129 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) (а.с. №23-28).
Як зазначав відповідач, та не було спростовано позивачем, Договір, Тарифи, умови розміщення депозитів (вкладів) фізичними особами, умови користування кредитною лінією (кредитом), правила, інструкції та інше, які відносяться до договору укладеного банком з позивачем знаходяться у відкритому доступі на офіційній інтернет сторінці www.oschadbank.ua, за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 про що повідомлено клієнта та останній надав згоду про ознайомлення з ними.
У позові позивач вказував, що 20 серпня 2020 року він подав відповідачу через ТВБВ 10003/0439 заяву з запитом надати йому належним чином засвідчену копію “Порядку здійснення операцій з видачі готівки із застосуванням карток міжнародних платіжних систем установами ВАТ “Ощадбанк”, затвердженого постановою Правління ВАТ “Ощадбанк” 14 грудня 2009 року №490. Проте, позивач так і не отримав від відповідача запитуваної копії Порядку №490, як і не отримав відповідної постанови відповідача у разі прийняття відповідачем рішення про обмеження позивачу доступу до запитуваної інформації.
Відповідач заперечуючи про обставин отримання від позивача заяви від 20 серпня 2020 року з запитом про надання йому належним чином засвідчену копію Порядку, враховуючи, що позивачем не надано суду належних письмових доказів отримання банком відповідної заяви позивача від 20 серпня 2020 року з відміткою банка про її отримання, надав суду довідку філії — Дніпропетровське обласне управління АТ “Ощадбанк” №103.30/2-23/4/2020 вих. від 13 листопада 2020 року, в якій зазначено, що згідно з даними реєстрації вхідної кореспонденції в системі автоматизованого діловодства, за період з 20 серпня 2020 року по даний час на адресу філії від ОСОБА_1 заява від 20 серпня 2020 року про надання інформації, зокрема, надати йому належним чином копію “Порядку здійснення операцій з видачі готівки із застосуванням карток міжнародних платіжних систем установами ВАТ “Ощадбанк”, затвердженого постановою Правління ВАТ “Ощадбанк” 14 грудня 2009 року №490, до установи банку не надходила (а.с. №33).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з наступного.
Предметом доказування у даній справі є встановлення обставин подання позивачем до установи банку письмового звернення - заяви від 20 серпня 2020 року з вимогою надання засвідченої копії “Порядку здійснення операцій з видачі готівки із застосуванням карток міжнародних платіжних систем установами ВАТ “Ощадбанк”, затвердженого постановою Правління ВАТ “Ощадбанк” 14 грудня 2009 року №490, фактичне отримання банком відповідної заяви, надання відповіді на запитувану інформації, або обмеження у доступі до інформації, що є необхідним для вирішення судом питання про порушення відповідачем прав позивача на отримання запитуваної інформації чи обмеження його в доступі до інформації та вирішення питання про існування підстав для задоволення позовних вимог, якщо відповідні обставини будуть встановлені.
Так, в п. 3.2 позовної заяви позивач зазначає, що разом із позовною заявою не може подати заяву від 20 серпня 2020 року, оскільки згідно відповідних інструкцій з діловодства вона знаходиться у відповідача. При цьому, позивач додає до позову роздруковану на принтері заяву, яку він позначив як “витяг з заяви ОСОБА_1 до АТ “Ощадбанк” 20 серпня 2020 року” про надання документів, який позивач посвідчує як “згідно з оригіналом який є у відповідача” (а.с. №4).
Проте, оскільки наданий позивачем витяг з заяви, не є фотокопією або ксерокопією документа, а є документом, що виконаний шляхом роздруківки на технічному пристрої (принтері) та не містить відмітки банка про отримання, суд ставить під сумнів достовірність даного доказу, на підставі якого можна встановити дійсний та достовірний зміст заяви позивача від 20 серпня 2020 року та те, що зміст заяви не піддавався зміні.
В заяві позивача від 01 грудня 2020 року про виклик свідків та витребування доказів, міститься частина фотокопії документа зі штампом ТВБВ № 10003/0439 про її отримання документа 20 серпня 2020 року, датою складання 20 серпня 2020 року та підписом позивача, яка, як зазначає позивач, є “тією заявою, що була подана 20 серпня 2020 року до ТВБВ № 10003/0439”.
При цьому, зміст самої заяви від 20 серпня 2020 року, яка була отримана банком згідно фотокопії штампу, позивач замовчує, оскільки не надає повного тексту документу, а тому суд позбавлений можливості встановити зміст самої заяви, на якій був проставлений штамп.
Інших доказів, які б надавали суду можливість встановити подання позивачем до установи банку письмової заяви від 20 серпня 2020 року, її зміст та отримання заяви банком, матеріали справи не містять.
Підводячи підсумок викладеному, враховуючи, що в матеріалах справи відсутній достовірний доказ — заява ОСОБА_1 від 20 серпня 2020 року, як єдиний документі з відміткою банка про отримання, на підставі якого можливо встановити обставини чи мало місце порушення відповідачем прав позивача на отримання запитуваної інформації чи обмеження його в доступі до інформації, суд вважає, що позивачем не доведений факт порушення відповідачем його прав, які б полягали у порушенні процедури надання відповіді на заяву в порядку визначеному законодавством, що мало б наслідком для зобов`язання відповідача належним чином витребувані документи, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. 
Враховуючи, що під час розгляду справи не встановлено наявності підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача надати інформацію, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої позивачеві як споживачу, передбачених Законом України “Про захист прав споживачів”, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України).
Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1. ст.13 ЦПК України).
Положення ст.3 Закону України “Про звернення громадян” (в редакції від 01.01.2020 року) визначають, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Згідно ст.5 Закону України “Про звернення громадян”, звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне). Звернення може бути усним чи письмовим. Усне звернення викладається громадянином на особистому прийомі або за допомогою засобів телефонного зв`язку через визначені контактні центри, телефонні "гарячі лінії" та записується (реєструється) посадовою особою. Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).
Згідно ст. 20 Закону України “Про звернення громадян”, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Доказів подання ОСОБА_1 до АТ “Державний ощадний банк України” письмової заяви від 20 серпня 2020 року, ані до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції надано не було.
Так, позивачем не доведений факт порушення відповідачем його прав, які б полягали у порушенні процедури надання відповіді на заяву в порядку визначеному законодавством, що слугувало підставою для зобов`язання відповідача надати витребувані документи, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, з висновком якого погоджується й апеляційний суд.
Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне. 
Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода може полягати: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та вимог ст.23 ЦК України спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України та законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України “Про захист прав споживачів” споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування шкоди (збитків), завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості, а також майнової та моральної (немайнової) шкоди, заподіяною небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством.
Оскільки позивачем не доведено факт порушення відповідачем його прав, то суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2021 року   -  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко