ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2021 року	Львів	Справа № 500/486/21 пров. № А/857/8095/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді          Шавеля Р.М.,
суддів                              Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10.03.2021р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Волинця Сергія Анастасовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл. про визнання протиправною відмови у поновленні виплати пенсії, зобов`язання поновити виплату пенсії особі, яка проживає закордоном (суддя суду І інстанції: ОСОБА_2 , час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 10.03.2021р., м.Тернопіль; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 10.03.2021р.),-

В С Т А Н О В И В:

01.02.2021р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) представник адвокат Волинець С.А., діючий на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Тернопільській обл., оформлене листом № 114-21/Ч-02/8-1900/21 від 14.01.2021р., щодо відмови ОСОБА_3 у поновленні виплати пенсії з 01.10.2019р.; зобов`язати пенсійний орган поновити позивачу виплату пенсії із проведенням індексації та компенсацією втрати частини доходів, починаючи з 01.10.2019р.; стягнути на користь позивача за рахунок відповідача понесені судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору (а.с.2-4).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) (а.с.16).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 10.03.2021р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФ України в Тернопільській обл., оформлене листом № 114-21/4-02/8-1900/21 від 14.01.2021р., щодо відмови ОСОБА_3 у поновленні виплати пенсії з 01.10.2019р.; зобов`язано пенсійний орган поновити виплату пенсії ОСОБА_3 з 01.10.2019р. відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; в задоволені решти позовних вимог відмовлено; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Тернопільській обл. на користь ОСОБА_1 суму понесених судових витрат в розмірі 454 грн. сплаченого судового збору (а.с.24-30).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України в Тернопільській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.32-34).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що за матеріалами електронної пенсійної справи з 01.10.2019р. припинена виплата пенсії позивача у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки /США/.
Виплата пенсії за кордон можлива лише за наявності двостороннього договору (угоди) про соціальне забезпечення між Україною та державою, до якої виїжджає пенсіонер на постійне проживання. На даний час не підписаний і не діє Договір між Україною і США про співробітництво в галузі соціального забезпечення, тому на громадян, які переїжджають з України на постійне місце проживання в США, не поширюються норми законів України та інших правових актів, які регулюють питання в галузі соціального забезпечення.
Відповідно до п.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд.
Згідно з пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затв. постановою правління ПФ України № 22-1 від 25.11.2005р., заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.
Оскільки ОСОБА_1 з 01.10.2019р. припинена виплата пенсії, тому відповідно до п.1.5 вказаного Порядку йому необхідно особисто подати заяву про поновлення виплати пенсії.
Виплата пенсії поновляється в порядку, передбаченому ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частини суми неотриманої пенсії, але не більше як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Виплата пенсій через банківські установи регулюється Порядком виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки у банках, затв. постановою КМ України № 1596 від 30.08.1999р.
Відповідно до п.16 цього Порядку якщо суми пенсій та грошової допомоги одержуються за довіреністю більше як один рік або не одержуються з поточного рахунка більше як один рік, уповноважений банк зобов`язаний повідомити про це відповідному органу Пенсійного фонду не пізніше 28 числа місяця, у якому виникли такі обставини, а одержувач - подати нову заяву до органу Пенсійного фонду згідно з вимогами, визначеними в пункті 10 цього Порядку.
У разі невиконання одержувачем цієї умови орган Пенсійного фонду припиняє перерахування пенсії на поточний рахунок у визначену одержувачем установу уповноваженого банку та проводить виплату через національного оператора поштового зв`язку за місцем проживання одержувача в населеному пункті у межах України в установленому порядку.
Водночас, у випадках здійснення виплати пенсії через відділення поштового зв`язку ПАТ «Укрпошта» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду припиняється в разі неотримання пенсіонером призначеної пенсії протягом шести місяців підряд (п.4 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).
Якщо виплату пенсії було припинено за вказаних вище обставин, пенсіонер, після повернення в Україну повинен звернутися до відповідного територіального органу Пенсійного фонду України для поновлення виплати пенсії.
Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч.3 ст.35 та ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно представлених паспортних даних з 16.11.2018р. позивач знятий з реєстрації місця проживання в Україні та на момент звернення є відсутньою відмітка про місце проживання на території України. 
Отже, на даний час немає правових підстав для поновлення виплати пенсії.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в ГУ ПФ України в Тернопільській обл.; починаючи з 29.11.2018р., він отримував пенсію за віком (а.с.10).
За матеріалами електронної пенсійної справи з 01.10.2019р. припинена виплата пенсії позивача у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання до США.
Відповідно до паспортних даних позивач ОСОБА_3 станом на 04.12.2019р. прийнятий на консульський облік Генерального консульства України в Чикаго (постійно) (а.с.5-6, 11-12).
30.12.2020р. позивач звернувся із письмовою заявою до відповідача, у якій просив поновити йому виплату пенсії, яку призупинено з 01.10.2019р. (а.с.9).
Згідно відповіді, яка викладена у листі № 114-21/Ч-02/8-1900/21 від 14.01.2021р., пенсійний орган відмовив у поновлення виплати пенсії з тих підстав, що з 16.11.2018р. позивач знятий з реєстрації місця проживання в Україні та на момент звернення є відсутньою відмітка про місце проживання на території України, через що правових підстав для поновлення виплати пенсії ОСОБА_3 , немає. Окрім цього, виплата пенсії за кордон можлива лише за наявності двостороннього договору (угоди) про соціальне забезпечення між Україною та державою, до якої виїжджає пенсіонер на постійне місце проживання. На даний час не підписаний і не діє Договір між Україною і США про співробітництво в галузі соціального забезпечення, тому на громадян, які переїжджають з України на постійне місце проживання в США, не поширюються норми законів України та інших правових актів, які регулюють питання в галузі соціального забезпечення (а.с.8).

Розглядуваний спір стосується правомірності припинення виплати відповідачем ГУ ПФ України в Тернопільській обл. на користь позивача пенсії. При цьому, пенсійний орган наполягає на тому, що підстав для поновлення пенсійних виплат немає через відсутність проживання пенсіонера на території України. 
Також заява про поновлення виплати пенсії, повинна подаватися пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку одержувача пенсії.

Приймаючи рішення та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції керувався тим, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Аналогічні висновки знайшли своє відображення у рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009р. № 25-рп/2009, яким визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним), положення п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Отже, починаючи з 07.10.2009р., виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі наведених положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Також місце проживання особи не визначає обсяг її конституційних прав та свобод, а тому право громадянина на одержання пенсії не може бути обмеженим такою умовою, як постійне проживання в США.
Отже, виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Особа має право на отримання призначеної пенсії незалежно від місця проживання чи її реєстрації.
Щодо позовної вимоги про поновлення виплати пенсії з проведенням індексації та компенсацією втрати частини доходів суд керувався тим, що питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 101 %, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватися позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому, в разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду.

          Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмовлених позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Водночас, відповідачем оскаржується рішення суду в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФ України в Тернопільській обл., оформлене листом № 114-21/4-02/8-1900/21 від 14.01.2021р., щодо відмови ОСОБА_3 у поновленні виплати пенсії з 01.10.2019р.; зобов`язання пенсійного органу поновити виплату пенсії ОСОБА_3 з 01.10.2019р. відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

          Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення заявленого позову такими, що відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства, з наступних причин.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в ГУ ПФ України в Тернопільській обл.; починаючи з 29.11.2018р., він отримував пенсію за віком.
За матеріалами електронної пенсійної справи з 01.10.2019р. припинена виплата пенсії позивача у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання до США.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996р., ратифікована Законом України № 137-V від 14.09.2006р., яка набрала чинності з 01.02.2007р. (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Частиною третьою ст.4 вказаного Закону встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 наведеного Закону передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФ України та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих наведеним Законом, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Відповідно до ч.1 ст.47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Згідно із ч.1 ст.49 наведеного Закону виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення п.2 ч.1 ст.49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФ України є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.
Такий правовий висновок сформульований в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018р. у справі № 805/402/18.

В матеріалах справи наявна копія листа ГУ ПФ України в Тернопільській обл. № 114-21/Ч-02/8-1900/21 від 14.01.2021р., із якого слідує, що підставою для припинення виплати позивачу пенсії слугувало проживання пенсіонера за кордоном.
Звідси, виплата пенсії ОСОБА_1 припинена з підстав, які передбачені ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших законів.

В контексті доводів сторін щодо виплати пенсії в залежності від місця проживання особи, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст.51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (Положення другого речення ст.51 втратили чинність, як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду № 25-рп/2009 від 07.10.2009р.).

Конституційний Суд України у рішенні від 07.10.2009р. № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., Європейський суд з прав людини /ЄСПЛ/ дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала ст.14 Конвенції, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).
Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й перебувають в цих держава тимчасово.
В межах справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009р. № 25-рп/2009 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним), положення п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Отже, починаючи з 01.10.2019р., виникли підстави для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі наведених положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Місце проживання особи не визначає обсяг її конституційних прав та свобод, а тому право позивача на одержання пенсії не може бути обмеженим такою умовою, як постійне проживання в США.
Зокрема, ст. 5 Закону України «Про громадянство України» наведено вичерпний перелік документів, які підтверджують громадянство України, серед яких, зокрема, паспорт громадянина України та паспорт громадянина України для виїзду за кордон.
Наведені документи підтверджують наявність громадянства та не вирізняються за пріоритетністю або призначенням.
Отже, наявний у позивача паспорт громадянина України для виїзду за кордон підтверджує факт громадянства України та є документом, який засвідчує особу останнього.

Також відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання із збереженням усіх конституційних прав.
Виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Особа має право на отримання призначеної пенсії незалежно від місця проживання чи її реєстрації.

Також в розглядуваному випадку пенсійним органом не представлено будь-якого рішення про припинення виплати пенсії (як окремого індивідуального акту), а також не наведено посилань на встановлену законом підставу для припинення виплати пенсії.
Водночас, єдиним документом, що стосується припинення виплати пенсії позивача, є лист № 114-21/Ч-02/8-1900/21 від 14.01.2021р., зі змісту якого стає очевидним, що відповідач не вбачає підстав для поновлення виплати пенсії позивача з низки причин.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів і згідно усталеної судової практики слідує, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
«Ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018р. у справі № 826/14016/16 СМ, від 11.02.2019р. у справі № 2а-204/12).
З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, відмова у формі листа свідчить про відсутність наміру суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством.
За наведених обставин в даному випадку належним способом захисту порушеного права є саме вирішення судом питання про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФ України в Тернопільській обл., яке викладено в листі № 114-21/Ч-02/8-1900/21 від 14.01.2021р., щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії згідно поданої ним заяви від 30.12.2020р., та зобов`язання вчинити певні дії.

Щодо посилання апелянта на норми п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затв. постановою правління ПФ України № 22-1 від 25.11.2005р. (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до п.1.5 вказаного Порядку заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.
Наведена норма вже була предметом тлумачення Верховного Суду. Зокрема, в постановах від 17.07.2018р. (справа № 211/1789/17(2-а/211/116/17)) та від 31.01.2019р. (справа № 520/9721/16-а) Верховний Суд зазначив, що цією нормою передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФ України особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Оскільки позивачем було особисто складено заяву на поновлення виплати пенсії, тому за сукупності наведених обставин пенсійний орган безпідставно відмовив у задоволенні цієї заяви, а відтак рішення ГУ ПФ України в Тернопільській обл., яке викладено в листі № 114-21/Ч-02/8-1900/21 від 14.01.2021р., не відповідає вимогам закону та усталеній судовій практиці.
При цьому, позивач як громадянин України має безумовне право на виплату призначеної йому пенсії.
Наведене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 20.05.2020р. у справі № 815/1226/18, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про відсутність порушення позивачем норми п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затв. постановою правління ПФ України № 22-1 від 25.11.2005р.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені частково у вказаних спосіб.

          Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про часткову обґрунтованість та підставність заявленого позову, через що останній підлягає до часткового задоволення.
За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ГУ ПФ України в Тернопільській обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10.03.2021р. в адміністративній справі № 500/486/21 залишити без задоволення, а вказане рішення суду - без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	С. М. Кузьмич  	
Дата складення повного тексту судового рішення: 11.08.2021р.