ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       02 вересня 2021 року                                                                м. Чернівці
Справа № 715/316/18
                Провадження №22-ц/822/623/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Литвинюк І.М.
суддів: Височанської Н.К., Марчака В.Я., 
секретар - Собчук І.Ю.
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: Чагорська сільська рада Глибоцького району Чернівецької області, приватний нотаріус Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Тимофтій Леся Миколаївна, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 березня 2019 року, головуючий у І-й інстанції - Цуренко В.А.,         

ВСТАНОВИВ:
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Чагорська сільська рада Глибоцького району Чернівецької області, приватний нотаріус Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Тимофтій Л.М., про визнання заповіту недійсним.
В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що після смерті її батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина. У січні 2018 року вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
Зазначала, що після смерті ОСОБА_4 їй стало відомо про наявність заповіту батька від 25 січня 2016 року, відповідно до якого спадкодавець заповідав усе своє майно ОСОБА_2 . Зазначений заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області Загарюк І. Д. Заповіт зареєстровано в Спадковому реєстрі за № 4.
Вказувала на те, що заповіт від 25 січня 2016 року необхідно визнати недійсним, оскільки він не відповідає внутрішній волі ОСОБА_4 , оскільки на час його складання батькові виповнилося 85 років, у нього розвивався віковий склероз і почастішали випадки несприйняття дійсних подій, в зв`язку з чим він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, підпис та надпис від імені ОСОБА_4 в оспорюваному заповіті значно відрізняються від дійсного підпису та почерку спадкодавця, що свідчить про те, що такі надпис та підпис виконані іншою особою.
Просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 від 25 січня 2016 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області Загарюк І. Д.
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 березня 2019 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 березня 2019 року скасувати.
Посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, захворювання ОСОБА_4 на момент вчинення заповіту на віковий склероз, встановлення довідкою Чернівецької обласної психіатричної лікарні від 18 травня 2018 року діагнозу ОСОБА_4 легке мнестичне (пам`яті) зниження інтелекту легкого ступеню, дисцмкуляторну енцефалопатію з агресією, гіпертонічну хворобу 11 ступеню, вчинення підпису від імені ОСОБА_4 іншою особою.
Вважає, що довідка Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 16 березня 2018 року №415 спростовується реєстрацією місця проживання ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка не надала належних та допустимих доказів того, що оспорюваний заповіт не відповідав дійсній волі ОСОБА_4 , а також того, що підпис в заповіті не належить спадкодавцю, а також суд вважав недоведеною ту обставину, що спадкодавець на час складення оспорюваного заповіту перебував у стані психічного розладу, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 був батьком ОСОБА_1 та дідом відповідача ОСОБА_2 . За життя ОСОБА_4 склав три заповіти, останній з яких посвідчено 25 січня 2016 року.
Відповідно до заповіту від 25 січня 2016 року ОСОБА_4 усе його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті й на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначений заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області зі слів ОСОБА_4 . Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем і власноруч підписаний ним. Особу ОСОБА_4 встановлено, дієздатність перевірено.
Заповіт ОСОБА_4 від 25 січня 2016 року зареєстровано в Спадковому реєстрі за № 4 (а.с. 9).
Відповідно до довідки Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 16 березня 2018 року № 415 ОСОБА_2 проживає без реєстрації в господарстві дідуся ОСОБА_4 на АДРЕСА_1 з січня 2016 року до теперішнього часу.
Згідно з довідкою Управління праці та соціального захисту Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області від 15 березня 2018 року № 03-14/1490 мати відповідача ОСОБА_6 перебувала на обліку та доглядала за ОСОБА_4 як за особою похилого віку з 06 березня 2013 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 85 років ОСОБА_4 помер.
З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи судом першої інстанції призначалося дві судові експертизи, а саме: посмертну судово-психіатричну та судову почеркознавчу, однак відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 12 вересня 2018 року № 338 дати категоричну відповідь на питання чи страждав ОСОБА_4 на час укладання заповіту 25 січня 2016 року на психіатричний розлад та чи усвідомлював значення своїх дій та чи міг керувати ними, не представляється можливим.
З метою з`ясування обставини належності підпису в оспорюваному заповіті ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2018 року призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу. Зазначену експертизу не було проведено в зв`язку з відсутністю правових підстав для її виконання визначеною судом експертною установою.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 14 червня 2021 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу. На вирішення експертизи поставлено наступне питання: «Чи виконаний підпис в оригіналі заповіту від 25 січня 2016 року, що включає підпис у вигляді літери «Н» та рукописні записи у вигляді прізвища, ім`я та по-батькові, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , чи іншою особою?»
Висновком експерта від 03 серпня 2021 року №СЕ-19/126/21/4940-ПЧ встановлено, що рукописні записи та підпис в графі «Підпис» в заповіті від імені ОСОБА_4 від 25 січня 2016 року, виконані, ймовірно, ОСОБА_4 . Відповісти на поставлення питання в категоричній формі не виявляється можливим у зв`язку з наявністю розбіжних окремих ознак та недостатньою кількістю наданих вільних зразків почерку ОСОБА_4 . 
Разом з тим, у мотивувальній частині висновку експерт вказав, що при оцінці результатів порівняльного дослідження встановлено, що співпадаючі ознаки стійкі, більшість з них відносяться до високоінформативних, однак при наявність розбіжних ознак вони створюють комплекс ознак близький до індивідуального, тому достатні лише для ймовірного позитивного висновку. 
Наявність діагностичного комплексу ознак у досліджуваних рукописних записах, підписі та в зразках почерку ОСОБА_4 вказує на відносно постійний (звичний) характер незвичності письма ОСОБА_4 , яка може бути обумовлена особливостями психофізіологічної організації його письмово-рухової навички, наявністю у нього хронічного захворювання, яке впливає на його письмово-рухові функції, тобто прояв діагностичних ознак у почерку ОСОБА_4 є нормою його письмово-рухової навички. 
Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до частини другої статті 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
В абзаці 2 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.
Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.
Статтею 1247 ЦК України встановлено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.
Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України).
В абзаці 2 пункту 5 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справі про визнання правочинів недійсними» від 1 листопада 2009 року № 9 визначено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.
Встановивши, що оспорюваний заповіт укладений у належній письмовій формі та врахувавши те, що рукописні записи та підписи від імені ОСОБА_4 у оспорюваному заповіті від 25 січня 2016 року виконані самим ОСОБА_4 , який за життя, на момент складання цього заповіту, будь-яким психічним розладом не страждав, за своїм психічним станом в той період часу розумів значення своїх дій і міг керувати ними, колегія суддів дійшла висновку про відсутність ознак недійсності (нікчемності) оспорюваного заповіту.
Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (частина перша статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини першої - четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи.
На підставі частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 березня 2019 року - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 08 вересня 2021 року.

 Головуючий                                                І.М. Литвинюк                                                         
Судді:                                                         Н.К. Височанська 

                                                               В.Я. Марчак