ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова 
Іменем України 

20 липня 2021 року
м. Харків

справа №638/5352/18 
провадження №22-ц/818/3523/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Пилипчук  Н.П. ,
суддів: Маміної О.В., Кругової С.С.,

Учасники справи:
позивач – Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,
відповідач – ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу 

за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання,
      
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 19 грудня 2019 року, ухвалене суддею Омельченко К.О., в залі суду в м. Харків, 

В С Т А Н О В И В :

Позивач Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулося до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування заявленого позову комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» зазначає, що відповідач мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , користується послугами з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, але не сплачує грошові кошти за отримані послуги. За період з 01 листопада 2012 р. по 31 липня 2017 р. утворилася заборгованість в розмірі 19008,92грн.

У зв`язку із чим просив стягнути з ОСОБА_1 на  користь КП «Харківські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з теплопостачання в сумі 19008,92 грн., за період з 01 листопада 2012 р. по 31 липня 2017 р. Стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «Харківські теплові мережі» 3% річних у сумі 385,61 грн. та інфляційні витрати у сумі 1713,44 грн., стягнути на користь позивача судові витрати.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 19 грудня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання за період 01 листопада 2012 по 31 липня 2017 року у розмірі 19008 (дев`ятнадцять тисяч вісім) грн.. 92 коп., інфляційні витрати в розмірі 1713,44грн., три відсотки річних в розмірі 385,61 грн., судові витрати у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн.. 44 коп.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 26 березня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не направляв на його адресу копії матеріалів позовної заяви, у зв`язку із чим, він не мав змоги ознайомитися із відповідними документами та надати свої заперечення. Вказує, що не користується послугами позивача. Також зазначає, що у зв`язку із тим, що його не було повідомлено про час місце розгляду справи він не мав можливості заявити про строк позовної давності. 

Відповідач відзиву не надав. 

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що за період з 01 листопада 2012 р. по 31 липня 2017 р. р. відповідач не сплачував за опалення та гарячу воду 19008,92грн., що підтверджено наданим розрахунком. Також суд першої інстанції вважав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення інфляційних витрат у розмірі 1713,44грн. та трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 385,61 грн.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 23.12.1998 р. № 1407 комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого теплопостачання та підігріву гарячої води в житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова.

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою, вказаною у позові, він є споживачем послуг опалення та гарячої води шляхом відкриття абонентського особового рахунку № НОМЕР_1 .

За період з 01 листопада 2012 р. по 31 липня 2017 р. р. відповідач не сплачував за опалення та гарячу воду 19008,92грн., що підтверджено наданим розрахунком.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Згідно зі ст.13 Закону України «Про житлово- комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст.19 Закону України «Про житлово- комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст.20 Закону України «Про житлово- комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст.20цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.

Правила відключення від централізованої системи опалення врегульовано Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України 22.11.2005 N 4, якими передбачено, зокрема, отримання дозволу міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування, технічних умов, відключення об`єкту від централізованого опалення із складанням акту про відключення.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на виконання Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання суду не надано.

Належних та допустимих доказів на виконання Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання відповідачем суду не надано.

Належних та допустимих доказів на виконання Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання відповідачем суду не надано.

Відповідно до положень ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Крім того частиною 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача, за відсутності іншого погодженого строку, сплачувати отримані житлово-комунальні послуги щомісяця.

Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити послуги з теплопостачання виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості з відповідача відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Однак колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 

Зі змісту апеляційної скарги, яка містить клопотання про застосування строку позовної давності вбачається, що на думку апелянта розгляд справи в суді першої інстанції відбувся без його участі, оскільки він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, у зв`язку з чим не зміг скористатись своїм правом на застосування позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що дані про належне повідомлення відповідача на день ухвалення рішення 19 грудня 2019 року про час і місце судового розгляду в суді першої інстанції відсутні.

Відповідно до частини другої статті 8 ЦПК України, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Так, суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

З огляду на вищевикладене, судова колегія уважає, що доводи відповідача стосовно застосування позовної давності є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року в справі № 361/8730/15-ц (провадження № 61-17263св20) зазначено, що «Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до позиції викладеної в постанові Верховної палати Верховного суду від 17 квітня 2018 року за справа № 200/11343/14-ц, на звернення Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2018 року за вищезазначеною справою про необхідністю відступити від висновків щодо застосування норми права, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може на рівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Виходячи з вищевикладеного, судова колегія, уважає за необхідне застосувати позовну давність до позовних вимог КП «Харківські теплові мережі».

Згідно ст. ст.256 ,257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Положеннями ч. 3 та 4ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч.1ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, оскільки позов було подано до суду першої інстанції лише 23 квітня 2018 року, то до вимог про стягнення заборгованості у період з 01 листопада 2012 року по 31 березня 2015 року слід застосувати ст. 267 ЦПК України та відмовити у задоволенні зазначеної позовної вимоги з підстав пропуску строку позовної давності. Та стягнути заборгованість за період з квітня 2015 року по липень 2017 року, що складатиме, відповідно до розрахунку суми заборгованості 8757 грн. 75 коп. ( а.с.5-6).

Крім того, при поданні позову було також заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 385,61 грн. та інфляційних витрат у розмірі 1713,44 грн.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання по сплаті послуг з теплопостачання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно розрахунку, поданого позивачем, зазначені суми 3% річних 385,61 грн та інфляційних витрат у розмірі 1713,44 грн є такими, що нараховані на суму заборгованості, яка виникла за період з квітня 2015 року по липень 2017 року (а.с.7)

Колегія суддів вважає такий розрахунок вірний і погоджується із ним. 

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а стягненню з ОСОБА_1 на користь КП «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання за період квітня 2015 по липень 2017 року у розмірі 8457 грн.. 75 коп.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов задоволено частково, на 47,47%, з ОСОБА_1 на користь КП «Харківські теплові мережі» підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмір 836,42 грн.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 також задоволено частково на 52,53 %, відповідно з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1388,37 грн.

ОСОБА_1 було звільнено від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги. 

У зв`язку із чим, шляхом взаємозаліку зазначених сум з КП «Харківські теплові мережі» користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,94 грн. у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 367, 368,п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 19 грудня 2019 року – змінити, в частині суми стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на р/ НОМЕР_2 ФХОУ ПАТ «Державний ощадний банк України» м. Харкова МФО 351823. код ЄДРПОУ 31557119 заборгованість за послуги з теплопостачання за період квітня 2015 по 31 липня 2017 року у розмірі 8757 грн. 75 коп.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 19 грудня 2019 року в частині стягнення інфляційних витрат в розмірі 1713,44грн., трьох відсотків річних в розмірі 385,61 грн. – залишити без змін.

Рішення суду в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» скасувати.

Перерозподілити судові витрати. 

Стягнути з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь держави судовий збір у розмірі 551,94 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                             Н.П.Пилипчук 

Судді –                                                                О.В. Маміна          

                                                                       С.С. Кругова