КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 752/13369/21
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/10740/2021                                                                        
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
                                    судді-доповідача              Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                      при секретарі                     Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Брагара Артема Андрійовича на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 7 червня 2021 року (суддя Машкевич К.В.) за заявою ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подання позовної заяви та направлення міжнародного судового доручення,
 
 встановив:
у червні 2021 року заявник звернулася до суду з заявою про забезпечення доказів до подання позовної заяви та направлення міжнародного судового доручення, в якій просила витребувати у приватного нотаріуса Московської міської нотаріальної палати Російської Федерації  Щоткіна Є.В. завірені копії матеріалів спадкової справи №106/2020, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 ; направити через Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) міжнародне судове доручення про надання правової допомоги до компетентного суду Російської Федерації - з метою витребування у приватного нотаріуса Московської міської нотаріальної палати Російської Федерації Щоткіна Є.В. завірені копії матеріалів спадкової справи №106/2020, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 .
Обґрунтовуючи заяву, заявник посилалася на те, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 29 липня 1993 року на праві власності належала кватира АДРЕСА_1 . 7 березня 2017 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання, за умовами якого вона передала у власність ОСОБА_2 зазначену квартиру, а ОСОБА_2 зобов`язався матеріально її забезпечувати, зокрема, щомісячно надавати грошові кошти у сумі 3 000грн, які підлягали індексації відповідно до закону, та компенсувати витрати на комунальні послуги та інші платежі, пов`язані з проживанням відчужувача в квартирі. В цей же день було накладено заборону на відчуження квартири до припинення договору довічного утримання. Крім того, 1 вересня 2017 року ними був укладений договір про внесення змін до договору довічного утримання, згідно якого пункт 10 договору був викладений в іншій редакції.
Заявник стверджувала, що після укладання договору довічного утримання жодних щомісячних платежів чи грошових коштів на компенсацію витрат на комунальні послуги 

та інших платежів ні від ОСОБА_2 , ні від іншої особи, яка б діяла в його інтересах, вона не отримувала, тому у грудні 2018 року запропонувала розірвати вказаний договір.  Проте, довідалася, що ОСОБА_2 тяжко захворів, а згодом у жовтні 2020 року в телефонній розмові його дружина повідомила, що він помер на початку літа 2020 року.
Заявник зазначала, що згідно свідоцтва про смерть, виданого Черемушкінським відділом РАЦС Управління РАЦС м. Москви 20 квітня 2021 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Москва, однак з моменту смерті ОСОБА_2 ніхто з можливих його спадкоємців не звертались до неї з пропозицією внести зміни у договір та їй не відомо про факт прийняття чи не прийняття у спадок квартири АДРЕСА_1 , спадкова справа на території України не відкривалася.
Заявник посилалася на те, що згідно офіційних та відкритих відомостей реєстру спадкових справ РФ після смерті ОСОБА_2 приватний нотаріус Щоткін Є.В. завів спадкову справа №106/2020, однак законодавство Російської Федерації не дає можливості отримати відомості, що становлять нотаріальну таємницю по запиту осіб, котрі не є родичами померлого, тому вона не має можливості самостійно отримати інформацію про спадкоємців ОСОБА_2 , їх анкетні дані для подальшого подання позовної заяви про розірвання договору довічного утримання, але така інформація може бути надана тільки на офіційній запит суду відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право» та Мінської Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року. 
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 7 червня 2021 року у задоволенні заяви відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Брагар А.А. просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення заяви про забезпечення доказів до подання позовної заяви та направлення міжнародного судового доручення.
Представник заявника посилається на неврахування судом наведеного у заяві обґрунтування про те, що забезпечення доказів шляхом їх витребування до пред`явлення позову зумовлено тим, що заявнику невідома інформація про спадкоємців набувача - ОСОБА_2 , відповідно заявник позбавлена можливості вказати особу відповідача у справі та сформувати зміст позовних вимог з посиланням на конкретні норми матеріального права. Крім того, враховуючи фактичні обставини, задоволення судом заяви про забезпечення доказів до подання позовної заяви та направлення міжнародного судового доручення сприяло б процесуальній економії часу, значно б прискорило судове вирішення спірних правовідносин. Проте, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви, не виходив із завдання цивільного судочинства, не взяв до уваги принцип верховенства права та не дав належну оцінку доказам, доданим до заяви. 
Представник заявника вважає, що суд позбавив заявника можливості пред`явлення позову у відповідності до вимог ЦПК України, створив правову невизначеність та перешкоди в доступі до правосуддя.
Представник заявника зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку стосовно того, що міжнародне судове доручення може бути здійснено судом лише під час розгляду справи. На думку заявника, подання заяви про забезпечення доказів до подання позовної заяви та направлення міжнародного судового доручення є вже початком розгляду справи, оскільки направлене на встановлення інформації щодо сторони спірних правовідносин, без якої суд не зможе вирішити спір щодо розірвання договору довічного утримання. Подання такої заяви передує поданню самого позову, оскільки спірні правовідносини, що існували, припинилися у зв`язку зі смертю набувача та має місце спадкування правовідношення за договором. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 

- адвоката Брагара А.А., який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, 
вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З наданих суду документів вбачається, що 7 березня 2017 року між ОСОБА_1 та громадянином Російської Федерації ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко О.В.
1 вересня 2017 року сторони уклали договір про внесення змін до договору довічного утримання від 7 березня 2017 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко О.В.
Згідно повторного  свідоцтва про смерть, виданого 20 квітня 2021 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Москва, Російська Федерація.
Відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру від 1 червня 2021 року стосовно ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , інформація у Спадковому реєстрі відсутня.
З наданих суду документів вбачається, що спадкова справа стосовно майна ОСОБА_2 відкрита нотаріусом Московської міської нотаріальної палати Щеткіним Є.В. 
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення доказів шляхом направлення міжнародного судового доручення, ОСОБА_1 посилалася на намір звернутися до суду з позовною заявою про розірвання договору довічного утримання, у зв`язку із чим необхідно встановити коло спадкоємців ОСОБА_2 . 
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості заяви.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частинами 1 та 2 статті 116 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.
Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.
Згідно ч. 5 ст. 116 ЦПК України у разі подання заяви про забезпечення доказів до подання позовної заяви заявник повинен подати позовну заяву протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення доказів. У разі неподання позовної заяви у зазначений строк, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження суд скасовує ухвалу про вжиття заходів забезпечення доказів не пізніше наступного дня після закінчення такого строку або постановлення судом ухвали про повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження.
Аналіз вказаних норм процесуального права свідчить, що забезпечення позову до подання позовної заяви є можливим у разі наявності підстав вважати, що доказ буде втрачений або збирання та подання доказів стане згодом неможливим або утрудненим. Також забезпечення доказів до подання позовної заяви обмежене строком у десять днів, протягом яких особа, яка звернулася до суду із заявою про забезпечення доказів, зобов`язана звернутися до суду з позовом.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що забезпечення доказів шляхом витребування копій матеріалів спадкової справи щодо майна громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 до подання позовної заяви ОСОБА_1 суперечить положенням ч. 1 та 2 ст. 116 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 Закону України «Про міжнародне приватне право» у разі якщо при розгляді справи з іноземним елементом у суду виникне необхідність у врученні документів або отриманні доказів, у проведенні окремих процесуальних дій за кордоном, суд може направити відповідне доручення компетентному органу іноземної держави в порядку, встановленому процесуальним законом України або міжнародним договором України. 
Статтею 498 ЦПК України передбачено, що у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.
            Виходячи з вищевикладеного, направлення міжнародного судового доручення про витребування доказів для встановлення спадкоємців громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 та отримання вказаних доказів протягом строків, визначених ч. 5 ст. 116 ЦПК України, є неможливим.
            Такий висновок також ґрунтується на положеннях ст. 252 ЦПК України, згідно якої суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги, вручення виклику до суду чи інших документів до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (п. 8 ч. 1).
            За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що забезпечення доказів шляхом направлення міжнародного судового доручення є можливим після подання позовної заяви та відкриття провадження у справі.
            Посилання у апеляційній скарзі на те, що витребування доказів до подання позовної заяви є початком судового розгляду, є безпідставними, так як не ґрунтуються на нормах процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, що суд позбавив заявника можливості на пред`явлення позову у відповідності до вимог ЦПК України, створив правову невизначеність та перешкоди в доступі до правосуддя, колегія суддів вважає безпідставними, так як з наявних у матеріалах справи документів та заяви ОСОБА_1 вбачається, що їй відомі спадкоємці громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 і вона не позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним позовом.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права та не порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваної постанови, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
            Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

 
постановив:
 
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Брагара Артема Андрійовича залишити без задоволення, ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 7 червня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 8 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                      І.М. Рейнарт  

Судді                                                                         Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк