Єдиний унікальний номер 226/953/21 
Номер провадження 22-ц/804/1885/21        

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року     
м. Бахмут 

справа  № 226/953/21
провадження  № 22-ц/804/1885/21

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,
суддів:       Мірути О.А., Хейло Я.В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Шахтоуправління «Покровське»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут  цивільну справу № 226/953/21 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Димитровського мiського суду Донецької області від 12 травня 2021 року (суддя Коваленко Т.О. ), ухваленого в приміщенні Димитровського мiського суду Донецької області, повне судове рішення складено 12 травня 2021 року,-

В С Т А Н О В И  В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В квітні 2021 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що з 20 серпня 2007 року по 02 травня 2012 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське», працюючи гірничим робітником очисного забою з повним робочим днем під землею. 02 травня 2012 року він був звільнений на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України через виявлену невідповідність займаній посаді за станом здоров`я. Загальний стаж роботи на підприємстві в підземних умовах під впливом шкідливих факторів складає 16 років 14 днів.  Відповідно до медичного висновку ДУ «Інститут медицини праці НАМН України» від 20 травня 2014 року йому встановлено вперше професійне захворювання: хронічна радикулопатія L5,S1 справа в стадії неповної ремісії з помірним статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом. 01 серпня 2014 року після проведення розслідування професійного захворювання, комісією складено акт за формою П-4 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, у якому зазначено, що причинами виникнення професійного захворювання став тривалий період роботи в шкідливих умовах праці, обумовлених впливом промислового фактору - важкість праці.
06 жовтня 2014 року обласною профпатологічною МСЕК йому була встановлена ІІІ група інвалідності за профзахворюванням та 55% втрати працездатності безстроково, рекомендоване лікування та спостереження лікарів. Він вважає, що внаслідок професійного захворювання йому спричинена моральна шкода, яка полягає у фізичних та душевних стражданнях через незворотність втрати працездатності, неможливість продовження професійної роботи, необхідність вжиття реабілітаційних заходів та проходження лікування для підтримання здоров`я, неможливість вести активний спосіб життя, що призводить до психологічного дискомфорту і вимагає додаткових зусиль для організації життя. Він відчуває тягучий біль в поперековому відділі хребта, слабкість, головокружіння. У зв`язку з урахуванням важкості перенесених ним моральних страждань вважає, що є всі підстави для стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 120 000,00 грн.

Просив суд стягнути з ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» на його користь  у відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом 120 000,00 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 

Рішенням Димитровського мiського суду Донецької області від 12 травня 2021 року позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» на користь позивача ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди                           35 000 грн. Стягнуто з ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» в доход держави судовий збір у сумі 264 грн. 83 коп. У задоволенні решти позовних вимог позивачу відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що суду надані докази, які підтверджують той факт, що позивачу спричинені моральні страждання, пов`язані із втратою ним 55% працездатності, отриманням ним фізичних страждань і болю, який він відчував протягом тривалого періоду та відчуває до цього часу, які є прямим наслідком професійного захворювання, отриманого за час роботи на підприємстві відповідача. Визначаючи моральну шкоду в розмірі 35 000 грн., суд виходив з засад розумності, виваженості та справедливості, крім того врахував роз`яснення пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого каліцтва, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду позивач - ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що травми отримані при виконанні професійних обов`язків відносяться до тяжких травм. Також потрібно врахувати ступень втрати професійної працездатності з огляду на важкі наслідки захворювання, постійний характер негативних наслідків, обмеження життєдіяльності, порушення та зміну звичайного укладу життя і особистих зв`язків. Крім того, судом не враховано ступінь вини відповідача, який не забезпечив безпечних і нешкідливих умов праці.

Отже, судом при ухваленні судового рішення не враховано ступінь тяжкості отриманих травм та їх наслідки які призвели до фізичних та душевних страждань, не враховано  глибину душевних страждань, через незворотність втрати працездатності вжиття постійних реабілітаційних заходів та проходження лікування для підтримання здоров`я, неможливості вести активний спосіб життя, що призводить до психологічного дискомфорту і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Тобто у його у зв`язку із отриманими травмами повністю змінився звичайний спосіб життя, який повернути вже неможливо.

Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними тим, що викладенні в позовній заяві.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

19 липня 2021 року від ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

В обґрунтування відзиву зазначає, що оформляючи трудові відносини з позивачем, згідно статті 29 КЗпП України, статті 5 Закону України «Про охорону праці», позивачу було роз`ясненні його права і обов`язки, проінформовано під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих чинників та можливі наслідки їх впливу на здоров`я. Відповідач не приховував тяжкість і шкідливість технологічного процесу. Позивач свідомо прийняв запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість, ушкодження його здоров`я.

За роботу в шкідливих та небезпечних умовах праці позивач  відповідно до статті 7 Закону України «Про охорону праці» користувався скороченням тривалості робочого часу, додатковою оплачуваною відпусткою, оплатою праці в підвищеному розмірі та іншими пільгами та компенсаціями, що надаються в порядку, визначеному законодавством.

Хронічна хвороба має довготривалий повільний процес. У розвитку хвороби розрізняють чотири стадії: латентний період, період продромальних явищ, гострий період який переходить в хронічну стадію.

Однак, усвідомлюючи ризик виникнення професійного захворювання, умисно тривалий час не повідомляв адміністрацію ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» про необхідність переведення його на іншу менш шкідливу або менш важку працю у зв`язку з погіршенням стану свого здоров`я.

Позивачем в якості факту спричинення моральних страждань помилково прийнятий акт розслідування хронічного професійного захворювання від 01 серпня 2014 року та висновок МСЕК від 06 жовтня 2014 року про встановлення йому ступеня втрати професійної працездатності в розмірі 55% по профзахворюванню. Однак, висновок МСЕК про відсоток втрати професійної працездатності не є підтвердженням факту спричинення моральної шкоди. Висновком медичних органів як підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичної установи, або медично-консультаційної або медично-соціально експертної комісії про стрес, що зазнав потерпілий в результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, або їх наслідків, про депресію чи інші негативні стани постраждалого.

Згідно висновку МСЕК, позивачеві встановлено з групу інвалідності, у відповідності до «Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності», затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 03 грудня 2009 року є робочою. Інваліди ІІІ групи можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функції організму, здійснення реабілітаційних заходів. Тобто позивач не позбавлений права працювати.

Вимога позивача про стягнення 120 000,00 грн., як компенсації моральної шкоди з ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» є безпідставно завищеною, та такою, що не відповідає вимогам розумності та справедливості, якщо суд вирішить задовольнити вимоги про відшкодування моральної шкоди, просить встановити суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню із умовного розвитку за 1% - 400 грн. , тобто не більше 24 000 грн., оскільки розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен приводити до його збагачення.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ОСОБА_1 з 20 серпня 2007 року по 02 травня 2012 року включно працював на підприємстві ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» у якості: гірничого робітника очисного забою 4 та 5 розряду підземним з повним робочим днем в шахті, після чого був звільнений за пунктом 2 статті 40 Кодексу законів про працю, у зв`язку з виявленням невідповідності зайнятій посаді за станом здоров`я, що підтверджується його трудовою книжкою (а.с.7-8).

19 жовтня 2010 року ОСОБА_1 в ході виконання професійних обов`язків отримав травму, а саме закриті перелами IV-VII ребр справа, посттравматичний правосторонній гемоторакс. З 19 жовтня 2010 року по 22 жовтня 2010 року проведено розслідування нещасного випадку, що стався 19 жовтня 2010 року (акт від 22 жовтня 2010 року) (а.с.11-12).

22 жовтня 2010 року складений акт № 85 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом щодо ОСОБА_1 (а.с.13-14).

З виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 325-325 ОСОБА_1 вбачається, що він перебував на стаціонарному лікуванні з 15 квітня 2014 року по 24 квітня 2014 року з діагнозом хронічний вертеброгенний остеохондроз попереково-крижового відділу хребта з протрузією дисків L3-L4, L4-L5, деформуючий спондильоз спондилоартроз, попереково-крижовий радикуліт в стадії загострення з вираженим больовим м`язово-тонічним синдромом, вираженим правостороннім корінцевим синдромами, статико-динамічними порушеннями функції хребта (а.с.18).

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 647 ОСОБА_1 вбачається, що він перебував на стаціонарному лікуванні з 06 травня 2014 року по 20 травня 2014 року з діагнозом хронічна радикулопатія L5, S1 справа в стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом - захворювання професійне встановлено вперше (а.с.20,21).

Відповідно до виписки епікризу з історії хвороби № 12497 ОСОБА_1 вбачається, що він знаходився на лікуванні з 13 червня 2014 року по  26 червня 2014 року з діагнозом хронічний вертеброгенний остеохондроз попереково-крижового відділу хребта з протрузією дисків більш виражене на рівні L4-L5, деформуючий спондильоз спондилоартроз, лівостороння сакралізація, попереково-крижовий радикуліт з вираженим корешковим синдромом, вираженим м`язово-тонічним синдромом, вираженим статико-динамічними порушеннями функції хребта у стадії загострення (а.с.19).

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 2499/398 ОСОБА_1 вбачається, що він перебував на стаціонарному лікуванні з 06 квітня 2015 року по 16 квітня 2015 року  з діагнозом хронічний вертеброгенний попереково-крижовий радикуліт в стадії загострення, з вираженим больовим м`язово-тонічним, правостороннім корінцевим синдромами, легким порізом правої стопи, статико-динамічними порушеннями функцій хребта - професійне захворювання (а.с.17).

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 673-673 ОСОБА_1 вбачається, що він перебував на стаціонарному лікуванні з 24 вересня 2015 року по 05 жовтня 2015 року з діагнозом хронічний вертеброгенний попереково-крижовий радикуліт в стадії загострення, з вираженим больовим м`язово-тонічним, правостороннім корінцевим синдромами, легким порізом правої стопи, статико-динамічними порушеннями функцій хребта - професійне захворювання (а.с.22).

01 серпня 2014 року комісією ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» було прийнято акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4, яким встановлено наявність у позивача ОСОБА_1 професійного захворювання у зв`язку з тривалим часом роботи в шкідливих умовах, обумовлених впливом промислового фактора - важкість праці (а.с.15-16).

06 жовтня 2014 року ОСОБА_1 вперше, до 01 грудня 2021 року встановлено третю групу інвалідності у зв`язку з професійним захворюванням та за сукупності 55% втрати професійної працездатності, що підтверджується довідками МСЕК. (а.с.9,24-26).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно з положеннями статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ  ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову  складає 120 000,00 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що суду надані докази, які підтверджують той факт, що позивачу спричинені моральні страждання, пов`язані із втратою ним 55% працездатності, отриманням ним фізичних страждань і болю, який він відчував протягом тривалого періоду та відчуває до цього часу, які є прямим наслідком професійного захворювання, отриманого за час роботи на підприємстві відповідача. Визначаючи моральну шкоду в розмірі 35 000 грн., суд виходив з засад розумності, виваженості та справедливості, крім того врахував роз`яснення пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого каліцтва, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Відповідно до частини першої статі 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частина друга стаття 16 ЦК України).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Згідно частини першої статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Частиною 3 статті 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до статті 38 Гірничого закону України власник (керівник) гірничого підприємства зобов`язаний забезпечувати безпеку гірничих робіт, охорону праці та довкілля, додержання встановлених нормативів у сфері проведення гірничих робіт, правил безпеки, правил технічної експлуатації та єдиних правил безпеки при підривних роботах; відшкодування шкоди, завданої гірничим підприємством фізичним та юридичним особам і довкіллю.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв`язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами.

У справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів наданих сторонами, на підставі розумності, виваженості та справедливості, виходячи із обставини отримання шкоди позивачем, наявність фізичних та душевних страждань, їх тривалість, істотність вимушених змін у способі життя позивача, зменшення обсягу трудової діяльності, необхідність проходження курсу лікування, обмеження життєвої активність позивача і необхідність додаткових зусиль для організації свого життя, неможливість відновлення попереднього стану, наявність вини відповідача, відсоток втрати ним професійної працездатності, обґрунтовано визначився з розмір моральної шкоди в сумі 35 000 грн. При визначенні розміру відшкодування судом враховані вимоги розумності і справедливості; роз`яснення, викладені у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано ступінь тяжкості отриманих травм та їх наслідків які призвели до фізичних та душевних страждань є безпідставними, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою  підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом  першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи, а тому ОСОБА_1 звільняється від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи вищезазначене, судові витрати пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 7, 19, 367, 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Димитровського мiського суду Донецької області від 12 травня 2021 року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий               О.О.Тимченко    

Судді:                       О.А. Мірута

          Я.В. Хейло