П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2021 року
м. Рівне

Справа № 564/2935/19
Провадження № 22-ц/4815/109/21

Головуючий у Костопільському районному суді 
Рівненської області: суддя Олійник П.В.
Заочне рішення суду першої інстанції проголошено
(вступна і резолютивна частини):
о 09 год. 01 хв. 08.07.2020 Рівненської області 
Повний текст рішення складено: 17.07.2020
Заяву про перегляд заочного рішення
вирішено 26.10.2020

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В. 
судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М. 
секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ;
відповідач: ОСОБА_2 ;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Костопільський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів);

за участі: сторін та їх представників,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Мушкеєва Валентина Валентиновича на заочне рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 08 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Костопільський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів); про встановлення батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини,
в с т а н о в и в:
У листопаді 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Костопільський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів); про встановлення батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини. Мотивуючи вимоги, вказувалося, що за спільними заявами сторін 05 липня 2012 року Костопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції ту Рівненській області розірвано їхній шлюб, який укладений 13 липня 2009 року. Приблизно через три місяці після припинення шлюбних відносин вони примирилися, почали проживати разом, вести спільний побут і господарство та мали сімейний бюджет. Під час спільного проживання відповідач завагітніла і ІНФОРМАЦІЯ_1 народила дитину – сина ОСОБА_3 . Позивач був присутній в ході пологів та забирав ОСОБА_2 з новонародженою дитиною з пологового будинку. Спільної заяви до органу реєстрації актів цивільного стану сторонами не подавалося, а тому запис про батька дитини було зроблено за прізвищем і громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини – за її вказівкою.
Заочним рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 08 липня 2020 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Костопіль Рівненської області, громадянина України (ІПН: НОМЕР_1 ), батьком дитини ОСОБА_4 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Костопіль Рівненської області.
Внесено зміни до актового запису №434 від 05.12.2013 про народження ОСОБА_4 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Костопіль Рівненської області, зробленого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Костопільського районного управління юстиції в Рівненській області, зазначивши в графі "Батько": " ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець м. Костопіль Рівненської області, громадянин України".
Зобов`язано Костопільський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) внести зміни до актового запису №434 від 05.12.2013 про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та видати нове свідоцтво про народження.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768, 40 гривень судового збору.
Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі представник відповідача – адвокат Мушкеєв В.В., вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, покликається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели до помилкового вирішення справи.
На її обґрунтування зазначалося про помилковість висновків суду щодо народження дитини під час спільного проживання сторін як однієї сім`ї, а також участі ОСОБА_1 у процесі зростання малолітнього сина та його становлення, що той займався його вихованням. Вважає, що наведені докази – показання свідків є поверховими, недостовірними, такими, що не свідчать про біологічне батьківство ОСОБА_1 щодо ОСОБА_1 . Інші докази судом не досліджувалися, а матеріали справи їх не містять.
Заявник звертав увагу на положення 128, 129 СК України, ст. 256 ЦК України та п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15.05.2006 №3 з приводу застосування наслідків спливу позовної давності. Так, закон вказує про річний строк звернення до суду з моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство. Між тим, ОСОБА_1 зазначає, що про своє батьківство щодо дитини йому було відомо з моменту її реєстрації у відповідному державному органі, однак він не подавав заяви про поновлення позовної давності і не навів причин, з яких її було пропущено.
Тому переконаний, що в позові слід відмовити з цієї підстави.
Посилався на те, що після розірвання шлюбу сторони також припинили проживати разом. В подальшому вони однією сім`єю вже не мешкали і не вели спільного господарства та побуту. При цьому відсутні будь-які докази про надання позивачем матеріальної допомоги на утримання дитини у розмірі 3 000 - 4 000 гривень щомісяця.
Вважає, що належним і допустимим доказом про батьківство відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 07 травня 2009 року у справі №3451/05 "Kalacheva v. Russia" та постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №591/6441/14-ц повинен бути ДНК-тест, що в національному судочинстві досягається через складення експертом висновку у судово-генетичній чи судово-імунологічній експертизах. Такого висновку матеріали справи не містять.
Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове – про відмову в позові повністю.
У поданому відзиві представник позивача – адвокат Остапенко В.С., вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу – відхилити. При цьому покликався на умисне ухилення відповідача від участі у справі, що потягло ухвалення заочного рішення. Вважав, що надані ОСОБА_1 докази – показання свідків є належними і допустимими, підтверджують обставини справи повністю і вказують про обґрунтованість вимог позивача.
З приводу доводів апеляційної скарги про сплив позовної давності, то стверджував про відсутність клопотання щодо застосування таких наслідків, тоді як самостійно, з власної ініціативи, суд застосувати їх не в змозі.
Щодо необхідності призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, то вказував про те, що судом попередньої інстанції така експертиза призначалася. Однак відповідач уникала від її проходження, а тому висновок експертом надано не було, що згідно із ст. 109 ЦПК України слід тлумачити на користь позивача.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника і заперечення позивача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності та обґрунтованості позову, оскільки забезпеченими позивачем та перевіреними судом доказами, а саме показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 підтверджено, що ОСОБА_1 народився під час спільного проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, після його народження вони продовжували проживати разом та вести спільне господарство. ОСОБА_1 брав участь у зростанні дитини, його становленні, а також займався вихованням. Щомісячно надає матеріальну допомогу ОСОБА_2 на утримання сина.
Разом з тим, копію ухвали Костопільського районного суду від 26 березня 2020 року про призначення судово-біологічної (імунологічної) генетичної експертизи відповідач відмовилася отримувати, а в судові засідання не з`являлася, що унеможливило проведення експертизи.
З урахуванням наведених обставин позов ОСОБА_1 задоволено, визнано позивача батьком малолітньої дитини ОСОБА_4 ОСОБА_5 , внесено зміни до актового запису №434 від 05 грудня 2013 року в частині відомостей щодо батька і зобов`язано Костопільський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) внести відповідні зміни та видати нове свідоцтво про народження.
Як з`ясовано судом, 26 листопада 2013 року під час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у них народилася дитина – син ОСОБА_1 . 
З копії актового запису про народження №434 від 05 грудня 2013 року ОСОБА_1 в графі 17 "Підстава запису відомостей про батька" зазначено внесення відомостей за заявою матері №979/12-44 від 05 грудня 2013 року; реєстрацію народження проведено згідно із ст. 133 СК України.
Вважаючи, що оскільки дитина народилася під час спільного проживання сторін однією сім`єю, після його народження ОСОБА_1 і ОСОБА_2 продовжували проживати без шлюбу однією сім`єю, а позивач брав участь у зростанні сина, його становленні, займався вихованням, тоді як актовий запис про народження не містить відомостей про батька, тому у листопаді 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про встановлення батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини. 
Відповідно до ст. 133 СК України якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік – батьком дитини. Презумпція походження дитини від осіб, які перебувають у шлюбі між собою, дає підставу записувати їх батьками дитини за письмовою заявою будь-кого з подружжя до органу РАЦС. При цьому жодних додаткових доказів походження дитини, крім запису про шлюб батьків, закон не вимагає, і заперечення чоловіка чи дружини щодо запису себе чи іншого з подружжя батьками дитини не мають значення. Всі інші питання вирішуються в судовому порядку.
Згідно зі ст. 125 СК України якщо мати та батько не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду.
Норма ст. 126 СК України вказує, що походження дитини від батька визначається за спільною заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Статтею 128 СК України передбачено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.
В розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1.) письмовими, речовими і електронними доказами; 2.) висновками експертів; 3.) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
З роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. другому-третьому пункту 9 своєї постанови від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вбачається, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК ( 1618-15 ) (аналогічна норма міститься і в ст. 89 ЦПК України в редакції 2017 року), згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх 
прийняття чи відхилення.
У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК (1618-15) (таке ж само положення містить і ст. 109 ЦПК України в редакції 2017 року) може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід. 
Встановлено, що судом попередньої інстанції було призначено судово-біологічну (імунологічну) генетичну експертизу, за умовами якої сторони разом з малолітньою дитиною зобов`язано з`явитися на виклик експертів для відбору експертних зразків в експертну установу "ДНК-Центр" м. Львів. Копію ухвали направлено відповідачу, яка відмовилася від отримання її, а в судові засідання не з`являлася, що судом визнано як неможливість проведення експертизи і відповідної правової оцінки дано не було.
Між тим, ухвалою Рівненського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року заяву позивача також задоволено; призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої також доручено експертам установи "ДНК-Центр" м. Львів. На вирішення експертам поставлено питання про імовірність батьківства ОСОБА_1 щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також зобов`язано сторін разом з малолітньою дитиною з`явитися за викликом експертів.
З листів за підписом керівника закладу "ДНК-Центр" від 22.03.2021 і від 11.05.2021 видно, що на виклик експерта ОСОБА_2 разом із малолітнім Сусем ОСОБА_9 не з`явилася; про час, дату і місце відібрання біологічного матеріалу (букального епітелію) відповідач повідомлена належним чином.
Згідно зі ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто з цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза матиме значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що ОСОБА_2 двічі, без поважних причин, ухилилася від явки до експертної установи для відібрання біологічного матеріалу відповідно до ухвали Рівненського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року, без чого є неможливим проведення експертизи. 
Тому з урахуванням цих фактів, обставин справи та показань свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які стверджували про проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в т.ч. і на час народження дитини, однією сім`єю, спільні відпочинок, ведення побуту і господарства сторонами у справі, а також думку сторонніх осіб про відсутність сумнівів у походженні дитини від позивача, правильним є висновок суду про задоволення позову. 
Щодо доводів апеляційної скарги про сплив позовної давності та відмову з цих міркувань у задоволенні позову, то вони на увагу не заслуговують. Так, будь-яких доказів на спростування доводів позивача про те, що про порушення свого права він дізнався значно пізніше, ніж про це вказує відповідач, ОСОБА_2 надано не було, а матеріали справи їх не містять. Поготів, норма ч. 3 ст. 267 ЦК України свідчить, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, тоді як така заява відповідачем не подавалася ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді. 
Не можна погодитися через відсутність відповідних доказів й з аргументами заявника про те, що після розірвання шлюбу сторони припинили проживати разом та вести спільне господарство.
Необґрунтованими є й посилання автора апеляційної скарги на відсутність належного і допустимого доказу про батьківство, яким відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 07 травня 2009 року у справі №3451/05 "Kalacheva v. Russia" та постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №591/6441/14-ц повинен бути ДНК-тест, що в національному судочинстві досягається через складення експертом висновку у судово-генетичній чи судово-імунологічній експертизах. Так, Рівненським апеляційним судом 23 лютого 2021 рокупризначалася судова молекулярно-генетична експертиза, яка була направлена для виконання до установи "ДНК-Центр" у м. Львів, однак ОСОБА_2  разом з малолітнім Сусем  ОСОБА_10  двічі знехтувала явкою до експерта з метою відібрання біологічного матеріалу. При цьому поважних причин про свою відсутність вона не навела, а тому згідно із ст. 109 ЦПК України її поведінку оцінено як навмисне ухилення від проведення експертизи, тобто не на її користь. 
Норми статей 12 і 81 ЦПК України вказують про здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням не вчиненням нею процесуальних дій.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або при виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Решта доводів апеляційної скарги також не ґрунтуються на обставинах справи і тому колегією суддів відхиляються.
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Мушкеєва Валентина Валентиновича залишити без задоволення, а заочне рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 08 липня 2020 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
       Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 20.07.2021

Головуючий :                                                                 С.В. Хилевич

Судді:                 С.О.Гордійчук 

Н.М.Ковальчук