ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2021 року 
м. Київ
справа № 160/4745/20
адміністративне провадження № К/9901/788/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Калашнікової О.В.,
суддів: Мартинюк Н.М.,  Мельник-Томенко Ж.М., 
розглянувши в письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу №160/4745/20
за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року (прийняту у складі колегії суддів: головуючого судді - Чумака С.Ю., суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В.)

У С Т А Н О В И В :

І. Суть спору

1. У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просила: 

1.1. визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 38411,44 грн.;

1.2. зобов`язати Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, що складає 38411,44 грн;

1.3. стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 24 грудня 2019 року по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру 1786,57 грн. із утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

2. В обґрунтування позовних вимог вказує, що після звільнення з Прокуратури позивачем встановлено невиплату вихідної допомоги при звільненні, передбаченої статтею 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у відповідному розмірі.

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи

3. ОСОБА_1 14 лютого 2017 року наказом Генерального прокурора України № 161-ц від 09 лютого 2017 року призначена на посаду прокурора відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Запорізької області). Усього має безперервний стаж в органах прокуратури з 17 вересня 2008 року.

3.1. 07 жовтня 2019 року позивач на підставі пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів з реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113) подала заяву про переведення її на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію.

3.2. За наслідками проведення з позивачем співбесіди, яка є останнім етапом атестації, кадровою комісією прийнято рішення від 19 грудня 2019 року № 26 про неуспішне проходження нею атестації.

3.3. Наказом Генерального прокурора України від 21 грудня 2019 року № 2148ц позивача відповідно до статті 9 Закону України від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII) та підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113 звільнено із зазначеної вище посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII з 24 грудня 2019 року.

3.4. Цим же наказом Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

3.5. Позивачу здійснені наступні нарахування: оклад     у розмірі 6120 грн., надбавку за ОВЗ  розмірі 7956 грн., вислугу прокурорів у розмірі 1836 грн., премію щомісячну у розмірі 41371,20 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 135776,16 грн., індексування доходів у розмірі 318,90 грн. 

3.6. 24 грудня 2019 року на картковий рахунок позивача надійшли кошти у розмірі 150100,50 грн., інших виплат позивач не отримував. Вихідна допомога не виплачувалась. Зазначені обставини відповідачем не заперечуються.

3.7. Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні, позивач звернулась до суду з даним позовом.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

4. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року позов задоволений частково.

4.1. Зобов`язано Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, що складає 32842,24 грн.

4.2. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 24 грудня 2019 року по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру 1527,55 грн. із утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

4.3. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

4.4. Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697 у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, позивачем набуто право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України.

5. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року скасовано рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року та прийнято нову постанову, якою відмовлено в задоволенні позову.

5.1. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 звільнено з підстав та у порядку, передбачених Законами № 1697 та № 113, якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, позивач не набула права на її отримання.

IV. Касаційне оскарження

6. Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, позивач подала до Верховного Суду касаційну скаргу.

6.1. Підставою звернення з касаційною скаргою позивач зазначила пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України (якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

6.2.  На обґрунтування підстав оскарження зазначає про те, що суд апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення безпідставно не застосував правові висновки Верховного Суду щодо необхідності та правового регулювання виплати вихідної допомоги звільненим прокурорам на підставі пункту 9 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" висловлені в постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №823/276/16 та від 23 грудня 2020 року у справі №560/3917/20.

6.3. У зв`язку із наведеним позивач просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

7. У відзиві на касаційну скаргу, відповідач посилається на те, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, а тому не підлягає скасуванню.

7.1. Відповідач наголошує на тому, що ні Законом №1697-VII, ні Законом №113, відповідно до яких позивача звільнено з органів прокуратури, не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII.

7.2. У свою чергу, стаття 44 КЗпП України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення трудового договору на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII.

7.3. Юридичним фактом, що зумовив звільнення позивача на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII, в даному випадку є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації позивачем. Тобто, цей юридичний факт (підстава) є відмінним від тих юридичних фактів (підстав), у зв`язку з якими статтею КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

8. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

9. Згідно з частинами першою, другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 

9.1. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

10. Законом № 1697-VII забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

11. Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

12. Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

13. Так, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

14. Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

15. Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

16. Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

17. Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

18. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

19.    Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

20. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

VI. Позиція Верховного Суду

21. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.

22. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

23.  Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

24. Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу дій відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні позивача з органів прокуратури у грудні 2019 року.

25.  Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

26.  Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

27.  Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами. 

28.  Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

29. Внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

30. Таким чином, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

31. Верховний Суд також звертає увагу, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

32. В свою чергу, вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

33. У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

34. Виходячи з наведеного, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про наявність у ОСОБА_1 права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку. 

35. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі № 260/1890/19 та від 11 лютого 2021 року у справі № 420/4115/20.

36. Посилання позивача у касаційній скарзі в обґрунтування своїх вимог на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №823/276/16 - є безпідставними, оскільки правовідносини у цій справі не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається. У справі №823/276/16 предметом спору є бездіяльність органів прокуратури щодо ненадання належної відповіді на звернення та щодо не здійснення виплати особі середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

37. Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_1 заявляла вимоги щодо стягнення вихідної допомоги в конкретно визначеній сумі - 38411,44 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 24 грудня 2019 року по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру 1786,57 грн. із утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

38. Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції, встановивши відсутність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури, не вирішував питання щодо правильності обрахунку позивачем заявленої суми вихідної допомоги та суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

39. За змістом статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

39.1. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

40. З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права щодо повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі та, як наслідок, висновку про наявність підстав для направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині вимог про стягнення вихідної допомоги при звільненні у визначеній позивачем сумі з урахуванням визнання права на її виплату та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

41. Щодо клопотання відповідача про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з тим, що справа містить ряд виключних правових проблем і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, Верховний Суд зазначає наступне.

42. Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

42.1. Справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції, крім випадків, якщо:
1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної юрисдикції;
2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах;
3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

43. За змістом наведеної норми права вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням змісту спірних правовідносин та їх предмету правового регулювання оцінює наявність виключної правової проблеми та необхідність передачі справи для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

44. Проаналізувавши зазначені відповідачем підстави, якими обгрунтовується необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Суд дійшов висновку про відсутність у спірних відносинах виключної правової проблеми, такі правовідносини врегульовані нормами права, та в повній мірі дозволяють вирішити спір.

45. З урахуванням викладеного, клопотання Офісу Генерального прокурора про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду задоволенню не підлягає.

VIІ. Судові витрати

46. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду,-

П О С Т А Н  О В И В :

1. У задоволенні клопотання Офісу Генерального прокурора про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

3. Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року скасувати, а справу № 160/4745/20 направити на новий розгляд до Третього апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	О.В. Калашнікова Н.М. Мартинюк   Ж.М. Мельник-Томенко