Справа № 133/715/21
Провадження № 22-ц/801/1839/2021
Категорія: 80
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пєтухова Н. О.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2021 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Матківської М. В.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє, адвокат Сєчко Валерій Леонардович, на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Пєтухової Н. О. в залі суду в місті Козятин Вінницької області за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін,
у цивільній справі № 133/715/21 за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати,

встановив:
У березні 2021 року ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Сєчко В. Л., звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Українська залізниця») про стягнення заробітної плати, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона працює в відокремленому підрозділі локомотивне депо Козятин (ТЧ-3) регіональної філії Південно-Західна залізниця АТ «Українська залізниця» по день звернення з позовом до суду прибиральницею виробничих приміщень, отримує почасову оплату праці. Щомісячно відповідач здійснював ОСОБА_1 нарахування сум заробітної плати і підвищував тарифну ставку і посадовий оклад щорічно. Однак починаючи з 2019 року підвищення заробітної плати щороку не нижче 25% шляхом перегляду тарифних ставок і посадових окладів зі збереження міжрозрядних та міжпрофесійних співвідношень, не здійснювалась. Останнє підвищення заробітної плати на 10% відбулось з 1 липня 2019 року. З 1 липня 2019 року і по даний час розмір окладу становить 3 380,00 грн. в місяць. Позивач вважає, що адміністрацією АТ «Укразалізниця» порушено умови Галузевої угоди та колективного договору, що призвело до порушення прав позивача у виді недоотримання заробітної плати.
Представником позивача було проведено розрахунок відповідно до виконаної роботи і відпрацьованого робочого часу, відповідно до яких позивач, як вказано у позові, недоотримала у 2019 році заробітну плату в розмірі 4 684,56 грн: за липень – 192,88 грн., за серпень – 695,36 грн.. за вересень – 735,50 грн., за жовтень – 1 096,58 грн., за листопад – 1 047,60 грн., за грудень – 916,64 грн; у 2020 році позивач недоотримала заробітну плату в розмірі 28 413,61 грн.: за січень – 2 172,95 грн., за лютий – 2 292,06 грн., за березень – 2 292,06 грн., за квітень – 2 292,06 грн., за травень – 2 144,19 грн., за червень – 2 144,19 грн., за липень – 2 311,84 грн., за серпень – 1 674,08 грн., за вересень – 1 972,12 грн., за жовтень – 2 048,38 грн., за листопад – 3 964,30 грн., за грудень – 3 105,38 грн. Всього за 2019, 2020 роки їй не виплачена заробітна плата в сумі 33 098,17 грн.
Враховуючи викладене, посилаючись на норми КЗпП, ЗУ «Про оплату праці», ЗУ «Про колективні договори та угоди», ЗУ «Про особливості утворення акціонерного товариства», Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками, позивач просила суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь невиплачену заробітну плату за 2019, 2020 роки в сумі 33 098,17 грн.
Відповідно до ухвали Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 30 квітня 2021 року відкрито позовне провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 червня 2021 року залишені без задоволення клопотання представника відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» про перехід від розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження та про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - особу, яка підписувала Угоду із сторони трудового колективу - Ради профспілки залізничників і транспортних будівельників України.
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 червня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підтвердженими належними та допустимими доказами.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Сєчко В. Л., подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що ухвала суду від 29 червня 2021 року та рішення цього ж суду від 29 червня 2021 року ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права у зв`язку з неправильним тлумаченням закону, який підлягав застосуванню, та незастосування закону, який підлягав застосуванню, тому просить скасувати рішення суду від 29 червня 2021 року та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що ухвала Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 червня 2021 року, якою залишені без задоволення клопотання представника відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» про перехід від розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження та про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - особу, яка підписувала Угоду із сторони трудового колективу - Ради профспілки залізничників і транспортних будівельників України, не відповідає вимогам ЦПК України.
Вважає, що зазначені клопотання подані до суду неуповноваженою на те особою, представником регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» - Чешковським В. А., оскільки вказана філія являється лише структурним підрозділом АТ «Українська залізниця» і не являється стороною по справі – належним відповідачем.
Виходячи із наведеного суд в порушення процесуального закону, залишив подані клопотання без задоволення, тоді як до приписів норм ч. 2, 3 ст. 183 ЦПК України, мав би повернути клопотання заявнику без розгляду. Оскільки відзив на позовну заяву поданий неуповноваженою на це особою – представником регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця», яка не являється стороною по справі, поданий відзив мав би бути залишений без розгляду.
Вказує, що місцевий суд дійшов правильного висновку, що позивач має право на підвищення її заробітної плати на 25% упродовж поточного року. Проте суд не врахував положення, закріплене в п. 3.2.2 Галузевої угоди, відповідно до якого відповідач має здійснювати підвищення заробітної плати шляхом перегляду саме тарифних ставок і посадових окладів зі збереженням міжрозрядних та міжпрофесійних співвідношень, але не рідше одного разу на рік, а не в інший спосіб. Таке підвищення відбулось у 2019 році з 1 липня на 10%. Вже протягом другого півріччя і упродовж 2020 року підвищення окладу позивача не відбулось. Тому припущення суду, що основна мета, визначена Галузевою угодою – підвищення заробітної плати працівника на 25% у сукупному доході порівняно із попереднім роком, не ґрунтується на принципах закріплених Галузевою угодою.
На думку скаржника, суд поставив під сумнів надані на підтвердження позовних вимог розрахунки заборгованості в зв`язку з недоведеністю розміру окладу в сумі 3 380,00 грн., який утворився після підвищення заробітної плати на 10% з 01.07.2019 і дійшов до висновку про недоведеність розміру заборгованості по заробітній платі за 2019 рік. Разом із тим, суд не врахував, що факт підвищення позивачеві посадового окладу на 10% з 01.07.2019, ніким не оспорюється, повністю визнається відповідачем і не являється фактом, який потребує доказування.
Вважає, що у зв`язку з неправильним тлумаченням закону, який підлягав застосуванню, суд дійшов до неправильного висновку про неможливість визначення розміру недоотриманої заробітної плати, виходячи із встановленого мінімального у 25% підвищення заробітної плати за підсумками роботи, оскільки не врахував, що таке підвищення заробітної плати має відбуватись відповідно до положення, закріпленого в п. 3.2.2 Галузевої угоди.
Представник відповідача АТ «Укрзалізниця» направив до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 червня 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 серпня 2021 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України.
Апеляційний суд, згідно з вимогами статті 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов до наступних висновків.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.
Судом першої інстанції встановлено, що між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006 роки укладено Галузеву угоду, дія якої продовжена, і яка станом на день розгляду справи є чинною.
Відповідно до п.2.1 Угоди, визначено, що її положення в повному обсязі поширюються на працівників основної і промислової діяльності залізниць, працівників підприємств і організацій підпорядкованих Укрзалізниці, працівників апарату Укрзалізниці, виборних та штатних працівників профспілкових органів, а також працівників акціонерних товариств, корпоративні права яких передані в управління Укрзалізниці.
Судом також встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , почала свою трудову діяльність 18 липня 1986 року, маючи середню освіту та спеціальність повара, що підтверджується записом на першій сторінці її трудової книжки НОМЕР_1 .
01.12.2015 Відокремлений підрозділ локомотивного депо Козятин державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ локомотивне депо Козятин регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця», що 17.12.2018 перейменовано на регіональну філію «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця», а 27.12.2018 Регіональну філію «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» перейменовано на регіональну філію «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця», що вбачається з копії трудової книжки позивача.
Сам факт трудових відносин ОСОБА_1 з АТ «Укрзалізниця» відповідачем не заперечується, однак доказів того, що ОСОБА_1 працює прибиральницею виробничих приміщень по день звернення з позовом до суду (як нею вказано - «…по сьогоднішній день…») суду надано не було, відповідач на таку обставину у відзиві звертав увагу. Тобто факт того, що вона займає саме таку посаду, період перебування на такій посаді, встановити не вбачається за можливе, оскільки належних доказів, які б це підтвердили, матеріали справи не містять.
Разом з тим, за відсутності категоричних заперечень відповідача щодо трудових відносин з позивачем, суд дійшов висновку, що на неї, як співробітника Укрзалізниці, поширюються положення зазначеної Угоди.
За змістом п.3.2.1 Угодою визначено домагатися підвищення заробітної плати залізничників не нижче темпів зростання заробітної плати в галузях економіки та забезпечувати підвищення рівня заробітної плати не менше ніж на 25 відсотків щороку.
Пунктом 3.2.2. Угоди встановлено, що підвищення заробітної плати здійснюється шляхом перегляду тарифних ставок і посадових окладів зі збереженням між розрядних та між професійних співвідношень, але не рідше одного разу на рік.
Згідно з розрахунками заробітної плати, наданих позивачем, відповідно до (окладу) тарифу, що визначений у розмірі 3 380,00 грн, заробітна плата ОСОБА_1 складає: за липень 2019 року: всього нараховано – 7 054,23; за серпень 2019 року: всього нараховано – 4 301,40; за вересень 2019 року: всього нараховано – 5 972,09; за жовтень 2019 року: всього нараховано – 6 134,00; за листопад 2019 року: всього нараховано – 7 664,00; за грудень 2019 року: всього нараховано – 6 134,00; за січень 2020 року: всього нараховано – 6 473,13; за лютий 2020 року: всього нараховано – 5 289,00; за березень 2020 року: всього нараховано – 18 278,35; за квітень 2020 року: всього нараховано – 8 669,00; за травень 2020 року: всього нараховано – 4 951,00; за червень 2020 року: всього нараховано 4 951,00; за липень 2020 року: всього нараховано – 7 340,99; за серпень 2020 року: всього нараховано – 4 526,50; за вересень 2020 року: всього нараховано – 4 557,69; за жовтень 2020 року: всього нараховано – 5 160,48; за листопад 2020 року: всього нараховано – 9 111,23; за грудень 2020 року: всього нараховано – 8 748,16.
З наданих позивачем власних розрахунків заробітної плати за період липень 2019 року - грудень 2020 року ОСОБА_1 повинна була отримати таку заробітну плату: за липень 2019 року нарахований тариф + 15% - 7 247,11; за серпень 2019 року нарахований тариф + 15% - 4 996,76; за вересень 2019 року нарахований тариф + 15% - 6 707,59; за жовтень 2019 року нарахований тариф + 15% - 7 230,58; за листопад 2019 року нарахований тариф + 15% - 8 711,60; за грудень 2019 року нарахований тариф + 15% - 7 050,64; за січень нараховано з урахуванням збільшення на 15% за 2019 рік та збільшення 25 % за 2020 рік тарифу – 8 306,95; за лютий 2020 нараховано з урахуванням збільшення на 15% за 2019 рік та збільшення 25 % за 2020 рік тарифу - 7 581,06; за березень 2020 нараховано з урахуванням збільшення на 15% за 2019 рік та збільшення 25 % за 2020 рік тарифу – 20 570,41; за квітень 2020 року нараховано з урахуванням збільшення на 15% за 2019 рік та збільшення 25 % за 2020 рік тарифу – 10 961,06; за травень 2020 рік нараховано з урахуванням збільшення на 15% за 2019 рік та збільшення 25 % за 2020 рік тарифу – 7 095,19; за червень 2020 року нараховано з урахуванням збільшення на 15% за 2019 рік та збільшення 25 % за 2020 рік тарифу – 7 095,19; за липень 2020 року нараховано з урахуванням збільшення на 15% за 2019 рік та збільшення 25 % за 2020 рік тарифу – 9 652,83; за серпень 2020 року нараховано з урахуванням збільшення на 15% за 2019 рік та збільшення 25 % за 2020 рік тарифу – 6 200,58; за вересень 2020 року нараховано з урахуванням збільшення на 15% за 2019 рік та збільшення 25 % за 2020 рік тарифу – 6 529,81; за жовтень 2020 року нараховано з урахуванням збільшення на 15% за 2019 рік та збільшення 25 % за 2020 рік тарифу – 7 208,86; за листопад 2020 року нараховано з урахуванням збільшення на 15% за 2019 рік та збільшення 25 % за 2020 рік тарифу – 13 075,53; за грудень 2020 року нараховано з урахуванням збільшення на 15% за 2019 рік та збільшення 25 % за 2020 рік тарифу – 11 853,54.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач виходила з того, що на відповідача АТ «Укрзалізниця» діючим законодавством покладений обов`язок виконувати Галузеву угоду та колективний договір. Невиконання відповідачем норм права закріплених в ст. 1, 15 Закону України «Про оплату праці», ст. 96, 97, 115 КЗпП України, ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди», п. 2.1, 2.3, 3.2.1, 3.2.2 Галузевої угоди, порушуються права позивача на гідну заробітну плату, гарантії для працівників, передбачені законодавством України. На підтвердження суми позовних вимог, суду були надані вищевказані розрахунки заборгованості виходячи із підвищення окладу на 15% на друге півріччя 2019 року, та виходячи із підвищення окладу на 25% у 2020 році.
Ухвалюючи рішення про залишення позову без задоволення суд першої інстанції виходив з того, що положення Угоди щодо підвищення рівня заробітної плати не вказують на обов`язок відповідача проводити збільшення заробітної плати з першого місяця наступного року на 25 % відносно заробітної плати, встановленої у попередньому році, а визначає обов`язок здійснити таке підвищення протягом року, щоб рівень заробітної плати збільшився у порівнянні з попереднім роком.
Крім того місцевим судом взято до уваги, що позивачем в основу розрахунків заробітної плати береться оклад (тариф) – 3 380,00 грн. який, як вона стверджує, був встановлений у липні 2019 року після підвищення заробітної плати на 10%. Однак позивачем не надано доказів того, що такий оклад (тариф) утворився лише після однократного підвищення заробітної плати саме на 10%, тому суд визнав недоведеним розмір заборгованості по заробітній платі з липня 2019 року по грудень 2020 року. Крім того позивачем не обґрунтовано спосіб розрахунку сукупного розміру заробітної плати в частині того, які саме види нарахувань підлягають збільшенню до рівня щонайменше на 25% більшого, ніж у попередньому році, а які у такій залежності не перебувають.
Отже суд дійшов висновку про неможливість визначення розміру недоотриманої заробітної плати, виходячи із встановленого мінімального у 25% підвищення заробітної плати за підсумками року, що і передбачено Угодою. 
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Частина друга статті 2 КЗпП передбачає, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата визначена як винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Статтею 5 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на державному рівні; галузевих, регіональних угод; колективних договорів; трудових договорів.
Державне регулювання оплати праці здійснюється шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників (стаття 8 Закону України «Про оплату праці»). 
Згідно із статтею 15 Закону України «Про оплату праці» норми і системи оплати праці, норми оплати праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.
Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про оплату праці» договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів.
Засади розробки, укладення та виконання колективних договорів і угод з метою сприяння регулюванню трудових відносин та соціально-економічних інтересів працівників і роботодавців визначаються Законом України «Про колективні договори і угоди».
Закон України «Про колективні договори і угоди» передбачає, що колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи.
Угода укладається на національному, галузевому, територіальному рівнях на двосторонній або тристоронній основі. Зокрема, на галузевому рівні укладаються галузеві (міжгалузеві) угоди.
Згідно з частиною другою статті 3 Закону України «Про колективні договори і угоди» сторонами колективних угод є сторони соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог.
Статтею 4 Закону України «Про соціальний діалог в Україні» передбачено, що соціальний діалог здійснюється на національному, галузевому, територіальному та локальному (підприємство, установа, організація) рівнях на тристоронній або двосторонній основі. До сторін соціального діалогу на галузевому рівні належать - профспілкова сторона, суб`єктами якої є всеукраїнські профспілки та їх об`єднання, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона роботодавців, суб`єктами якої є всеукраїнські об`єднання організацій роботодавців, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона органів виконавчої влади, суб`єктами якої є відповідні центральні органи виконавчої влади.
Тобто, галузева (міжгалузева) угода є складовою частиною договірного регулювання заробітної плати.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що угодою на галузевому рівні регулюються галузеві норми, зокрема щодо нормування і оплати праці, встановлення для підприємств галузі (підгалузі) мінімальних гарантій заробітної плати відповідно до кваліфікації на основі єдиної тарифної сітки по мінімальній межі та мінімальних розмірів доплат і надбавок з урахуванням специфіки, умов праці окремих професійних груп і категорій працівників галузі (підгалузі); встановлення мінімальних соціальних гарантій, компенсацій, пільг у сфері праці і зайнятості; трудових відносин; умов і охорони праці; житлово-побутового, медичного, культурного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку; умов зростання фондів оплати праці; встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків; заборона дискримінації.
Отже конкретний розмір тарифних ставок (окладів) працівників, а також періодичність та порядок перегляду саме конкретних тарифних ставок (окладів) кожного працівника не є предметом регулювання галузевої угоди. Безпосередніми засобом такого регулювання є колективні та трудові договори. Тобто, норми галузевої угоди не є нормами прямої дії для регулювання трудових відносин за окремо визначеним трудовим договором.
Як встановлено судом, що 14 грудня 2001 року була укладена Галузева угода на 2002-2006 роки між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками.
Пунктом 2.1 Галузевої угоди, визначено, що її положення в повному обсязі поширюються на працівників основної і промислової діяльності залізниць, працівників підприємств і організацій підпорядкованих Укрзалізниці, працівників апарату Укрзалізниці, виборних та штатних працівників профспілкових органів, а також працівників акціонерних товариств, корпоративні права яких передані в управління Укрзалізниці.
Розділ 3.2 Галузевої угоди визначає зобов`язання Укрзалізниці щодо оплати, нормування праці та матеріального стимулювання. Зокрема, пунктом 3.2.1 Галузевої угоди передбачається, що Укрзалізниця прийняла на себе зобов`язання домагатися забезпечення мінімальної заробітної плати в галузі за відпрацьовану місячну норму робочого часу не нижче прожиткового мінімуму на працездатну особу. Домагатися підвищення заробітної плати залізничників не нижче темпів зростання заробітної плати в галузях економіки та забезпечувати підвищення рівня заробітної плати не менше ніж на 25 відсотків щороку. Вживати заходів щодо щорічного збільшення частки працівників, які отримують заробітну плату вищу за розмір двох прожиткових мінімумів. Пунктом 3.2.2. Галузевої угоди передбачений обов`язок Укрзалізниці здійснювати підвищення заробітної плати шляхом перегляду тарифних ставок і посадових окладів зі збереженням міжрозрядних та міжпрофесійних співвідношень, але не рідше одного разу на рік.
Зазначене положення Галузевої угоди містить обов`язок Укрзалізниці забезпечити підвищення на 25% рівня заробітної плати залізничників, тобто усього трудового колективу підприємства, а не окладу (тарифу) позивача. Отже, про порушення чи виконання відповідачем обов`язку, передбаченого п.3.2.1 Галузевої угоди, можуть свідчити виключно дані про розмір щорічного підвищення рівня заробітної плати працівників залізничного транспорту по підприємству в цілому. При цьому, рівень заробітної плати залізничників може бути підвищений як за рахунок підвищення окладів (тарифів), так і за рахунок підвищення, збільшення переліку виплат, віднесених до додаткової заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Крім того, згідно з статтею 2 Закону України «Про оплату праці», нормою якої законодавець визначив структуру заробітної плати, а саме основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Відповідно до Наказу Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5 «Про затвердження Інструкції зі статистики заробітної плати», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за №144/8713, показник фонду оплати праці застосовується для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників.
До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.
Фонд оплати праці складається з фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Перелік виплат, які включаються до фондів основної та додаткової заробітної плати, заохочувальних та компенсаційних виплат, визначений розділом 2 Інструкції зі статистики заробітної плати.
Винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці за тарифними ставками (окладами) є лише однією зі складових фонду основної заробітної плати і не охоплює весь фонд заробітної плати підприємства.
Позивач вказує, що у липні 2019 року АТ «Укрзалізниця» збільшила заробітну плату на 10%, однак підвищення мало бути на 25%, отже недораховано 15%, починаючи із вказаного місяця. А тому з липня по грудень 2019 оклад (тариф) обчислюється шляхом множення визначеного окладу (тарифу) 3880,00 грн на коефіцієнт 1,15:3880,00*1,15=3887,00. Такий оклад (тариф) – 3887,00 грн, застосовується при розрахунку заробітної плати за період липень-грудень 2019 року, тобто розраховується одночасне підвищення заробітної плати на 25 % з липня місяця.
З розрахунків за січень – грудень, 2020 року вбачається, що позивачем для визначення розміру заробітної плати оклад (тариф), який нею визначений для розрахунку заробітної плати за попередні місяці з липня 2019 року збільшується у січні на 25%, однократно, і впродовж року по кожному місяцю береться для розрахунку заробітної плати за весь 2020 рік; для обчислення такого окладу (тарифу) у 2020 році застосовується коефіцієнт 1,25. Так, 3887,00*1,25=4858,75 грн – оклад (тариф), який, на думку позивача, мав бути встановлений з січня 2020 року.
Отже вказані розрахунки свідчать про те, що позивач вважає, що підвищення заробітної плати має відбуватись на 25% з першого місяця 2020 року, однократно. А підвищення заробітної плати у 2019 році мало б бути на 25% з липня місяця, і визначений оклад (тариф) мав би бути незмінним до кінця такого року. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що положення Галузевої угоди щодо підвищення рівня заробітної плати не вказують на обов`язок відповідача проводити збільшення заробітної плати з першого місяця наступного року на 25 % відносно заробітної плати, встановленої у попередньому році, а визначає обов`язок здійснити таке підвищення протягом року, щоб рівень заробітної плати збільшився у порівнянні з попереднім роком. 
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів того, що такий оклад (тариф) утворився у результаті підвищення саме на 10%, і що таке підвищення мало місце лише у липні 2019 року, оскільки не надано доказів того, який розмір окладу (тарифу) був визначений у січні-червні 2019 року, та чи були впродовж такого періоду його зміни.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Ураховуючи вищезазначене, суд першої інстанції, дослідивши належним чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшов правильних висновків про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку із його необґрунтованістю.
Судом першої інстанції повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині, отже рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.
Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення справи, а також не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, що зазначені в ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
За змістом статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законне і обґрунтоване судове рішення.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 

постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє, адвокат Сєчко Валерій Леонардович, залишити без задоволення.
Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

       Головуючий                                                           Ю. Б. Войтко

       Судді:                                  І. В. Міхасішин

                                М. В. Матківська