ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/13947/20                                        Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2021 року                                                                      м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого - судді Земляної Г. В.
суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.
за участю секретаря Масловської К.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2021року
у справі №640/13947/20 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ ГІДРОСОЮЗ"
до відповідача Головного управління Державної податкової служби у м. Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И Л А :
У червні 2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ ГІДРОСОЮЗ» (надалі - ТОВ «КОМПАНІЯ ГІДРОСОЮЗ», позивач), з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (надалі - відповідач, ГУДПС у м. Києві), в якому просило суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві від 02.03.2020 № 00002450502 та № 00002460502.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що не погоджується з висновками Акта перевірки щодо порушення відповідних положень Податкового кодексу України, оскільки висновки відповідача за наслідками проведеної перевірки щодо порушень позивачем положень Податкового кодексу України при визначенні податку на прибуток є хибними, базуються виключно на суб`єктивних припущеннях перевіряючих, які не мають підтвердження належними доказами. 
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року провадження по адміністративній справі в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 00002460502 від 02.03.2020 року - закрито.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2021року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «М`ясна країна - У" - задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 02.03.2020р. №00002450502, складене Головним управлінням ДПС у м. Києві.
Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Гідросоюз" понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3345,75 грн (три тисячі триста сорок п`ять грн 75 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Головне управління Державної податкової служби у м. Києві (надалі - апелянт) подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. На думку апелянта суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Відповідач, зокрема зазначає, збільшення грошового зобов`язання та застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій ґрунтується на обставинах безтоварності господарських операцій між позивачем і ТОВ "Константа-Трейд". Безтоварність господарських операцій, в свою чергу, обґрунтовується тим, що контролюючим органом було отримано пояснення допитаного директора ТОВ "Константа-Трейд" ОСОБА_1 , який зазначив, що не мав відношення до здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства. Інших обставин збільшення позивачу сум грошових зобов`язань та застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій акт перевірки в собі не містить. 
Представник апелянта в судовому засіданні підтримав доводи, які зазначені в апеляційній скарзі.
Крім того, в судовому засіданні представником апелянта заявлено клопотання про допит свідка - ОСОБА_1 .
Колегією суддів досліджено матеріали справи та встановлено, даний свідок вже надавав пояснення під час розгляду справи у суді першої інстанції, а представник апелянта не зміг зазначити, що саме, зможе пояснити даний свідок при повторному допиті, в суді апеляційної інстанції.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів відхиляє клопотання відповідача про допит свідка - ОСОБА_1 .
В судовому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, з підстав визначених у письмову відзиві.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що Головним управлінням ДПС у м. Києві проведено документальну позапланову виїздну перевірку ТОВ "Константа-Трейд".
За результатами перевірки складено акт від 10 лютого 2020 року №81/26-15-05-02-05/39760981 (надалі - акт перевірки).
В акті перевірки контролюючим органом встановлено наступні порушення позивачем вимог:
-          п.п.44.1, 44.2, 134.1.1, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, п. 6 П(С)БО 16 «Витрати», ст.. 9 Закону України № 996-XIV, в результатне чого занижено податок на прибуток у період, що перевірявся в загальній сумі 178440,00 грн, в тому числі по періодам: 2016 рік -178440 гривень;
-           п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198, п. 201.1, 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (ряд 21 Декларації) в сумі 60 грн., в тому числі по періоду: червень 2017 року - 60 грн.
На підставі акту перевірки контролюючим органом 02 березня 2020 винесено податкове повідомлення-рішення №00002450502, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем "Податок на прибуток приватних підприємств" всього в сумі 223050,00 грн, в т.ч. за основним платежем в сумі 178440,00 грн, штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 44610,00 грн.
Не погоджуючись з правомірністю прийнятого відповідачем податкового повідомлення-рішення, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання його протиправним та скасувати.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент вчинення господарських правовідносин між позивачем та контрагентом і на момент фактичного виконання даних господарських відносин, контрагент позивача, як юридична особа був внесений в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та був зареєстрованим платником податку на додану вартість. Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов`язань може свідчити про незаконність формування податкового кредиту/витрат, однак таких обставин в ході розгляду даної справи встановлено не було.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права, обов`язки платників податків та зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються ПК України.
Відповідно до пункту 44.1. статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
За змістом частини першої статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які у розумінні абзацу одинадцятого статті 1 цього Закону є документами, які містять відомості про господарську операцію та відповідно до частини другої статті 9 цього ж Закону повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської діяльності і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень розділу III «Податок на прибуток підприємств» Податкового кодексу України.
Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансовій звітності визначає Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затверджений наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року №290. Критерії визнання доходу, наведені в цьому Положенні (стандарті), застосовуються окремо до кожної операції. Проте ці критерії потрібно застосовувати до окремих елементів однієї операції або до двох чи більше операцій разом, якщо це випливає із суті такої господарської операції (операцій). Згідно з пунктом 5 Положення дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.
Пункти 5 - 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року № 318, визначають, що витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань. Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені. Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.
Отже, об`єктом справляння податку на прибуток є фінансовий результат до оподаткування (прибуток або збиток), визначений у фінансовій звітності підприємства, за правилами бухгалтерського обліку та відкоригований на різниці, передбачені ПК України. Обов`язковою умовою виникнення у платника права на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів.
За правилами підпункту «а» пункту 198.1. статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.
Відповідно до пункту 198.3. статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно з пунктом 198.6. статті 198 цього Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Отже, формування фінансових показників, які враховуються при визначені оподатковуваного прибутку підприємства, а також податкового кредиту для цілей визначення суми податкових зобов`язань з ПДВ повинно здійснюватися тільки щодо фактичного здійснення господарських операцій, підтверджених належним чином оформленими первинними документами та іншими обліковими документами, складання яких для оформлення операцій певного виду передбачено правовими нормами. При цьому презумується, що такі документи є достовірними, а зафіксована в них інформація розкриває справжній зміст господарської операції, свідчить про її економічну вигоду (виправданість, ризик). Якщо певна господарська операція не відбулася або її зміст інший, ніж той, стосовно якого складені документи, підстави для відтворення фінансових показників операції в податковому обліку відсутні (в разі якщо документи складені про людське око) або ж операція відтворюється відповідно до її дійсного змісту, що відповідає    принципу превалювання сутності над формою, згідно з яким операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (стаття 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
Слід враховувати, що при оцінці податкових наслідків господарських операцій адміністративний суд не повинен обмежуватися встановленням лише формальних умов застосування платником податкових норм шляхом подання первинних документів, що за формою та змістом відповідають законодавчим вимогам, а з урахуванням доводів податкового органу має дослідити фактичні правовідносини учасників господарських операцій, перевірити дійсний рух активів у процесі виконання операцій та встановити зв`язок складених первинних документів з реальними фактами господарської діяльності.
Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податків, які є формою здійснення господарської діяльності, то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податку та лише за таких умов платник має право на врахування в податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.
Таким чином, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту та визначення оподатковуваного прибутку, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.
Про відсутність фактичного характеру відповідних операцій можуть свідчити підтверджені доказами доводи контролюючого органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних засобів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням права на податковий кредит або бюджетне відшкодування, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення і облік інших господарських операцій, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.
Водночас, кожна з наведених вище обставин не може бути самостійним та беззаперечним свідченням (доказом) відсутності реального характеру господарських операцій, проте наявність таких обставин в сукупності, що має бути встановлено судом, може свідчити на користь висновку про неможливість фактичного проведення (вчинення) господарських операцій.
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог статті 77 КАС України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Так, апелянт зазначає, що під час перевірки контролюючим органом встановлено факт нереальності вчинення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Константа-Трейд»; відсутність реально вчиненої господарської операції та юридична дефектність відповідних первинних документів за змістом п.44.1 ст. 44 ПК України. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що між позивачем (замовник), з однієї сторони та ТОВ «Константа-Трейд» (Виконавець), з іншої сторони, укладено 22 липня 2016 року Договір №22/01/КНСТ-КГС про надання послуг (надалі - Договір №22/01/КНСТ-КГС (надалі - Договір №22/01/КНСТ-КГС).
У відповідності  до п. 1.1 - п. 2.1 Договору №22/01/КНСТ-КГС Виконавець зобов`язується в терміни та умовах, зазначених у даному Договорі виконати роботи з ремонту очищенню та обслуговуванню (далі - Роботи) водопровідних і каналізаційних мереж, котельного обладнання та систем опалення, систем водопостачання та водовідведення. Зміст, вартість робіт та інші необхідні на розсуд Сторін дані визначаються в Акті здачі-прийнятті виконаних робіт. Замовник зобов`язується вчасно і в повному обсязі оплатити вартість Робіт, прийняти роботи відповідно до умов даного Договору. Замовник зобов`язується вчасно і в повному обсязі оплатити вартість Робіт, прийняти роботи відповідно до умов даного Договору. Вартість Робіт із обслуговування, очищення та ремонту водопровідних і каналізаційних мереж, опалювальних котельного обладнання та системи опалення, систем водопостачання та водовідведення вказується в акті виконаних робіт.
В підтвердження виконання робіт позивачем надано наступні документи:
-          Рахунки на оплату: №6 від 22 липня 2016 року на загальну суму з ПДВ 100000,00 грн, №9 від 25 липня 2016 року на загальну суму з ПДВ 125000,00 грн, №13 від 29 липня 2016 року на загальну суму з ПДВ 102000,00 грн, №16 від 27 липня 2016 року на загальну суму з ПДВ 25200,00 грн, №10 від 26 липня 2016 року на загальну суму з ПДВ 153600,00 грн, №12 від 27 липня 2016 року на загальну суму з ПДВ 130000,00 грн, №11 від 28 липня 2016 року на загальну суму з ПДВ 120000,00 грн, №24 від 26 серпня 2016 року на загальну суму з ПДВ 118800,00 грн, №21 від 24 серпня 2016 року на загальну суму з ПДВ 250000,00 грн, №22 від 25 серпня 2016 року на загальну суму з ПДВ 180000,00 грн, №30 від 30 серпня 2016 року на загальну суму з ПДВ 15000,00 грн; 
-          Акти здачі-приймання робіт (надання послуг): №6 від 22 липня 2016 року на загальну суму з ПДВ 100000,00 грн, №9 від 25 липня 2016 року на загальну суму з ПДВ 125000,00 грн, №13 від 29 липня 2016 року на загальну суму з ПДВ 102000,00 грн, №14 від 27 липня 2016 року на загальну суму з ПДВ 25200,00 грн, №10 від 26 липня 2016 року на загальну суму з ПДВ 153600,00 грн, №11 від 27 липня 2016 року на загальну суму з ПДВ 130 000,00 грн, №12 від 28 липня 2016 року на загальну суму з ПДВ 120000,00 грн, №24 від 26 серпня 2016 року на загальну суму з ПДВ 118800,00 грн, №21 від 24 серпня 2016 року на загальну суму з ПДВ 250000,00 грн, №22 від 25 серпня 2016 року на загальну суму з ПДВ 180000,00 грн, №30 від 30 серпня 2016 року на загальну суму з ПДВ 15000,00 грн;
-          Податкові накладні: №5 від 22 липня 2016 року на загальну суму з ПДВ 100000,00 грн, №9 від 25 липня 2016 року на загальну суму з ПДВ 125000,00 грн, №13 від 29 липня 2016 року на загальну суму з ПДВ 102000,00 грн, №14 від 27 липня 2016 року на загальну суму з ПДВ 25200,00 грн, №10 від 26 липня 2016 року на загальну суму з ПДВ 153 600,00 грн, №11 від 27 липня 2016 року на загальну суму з ПДВ 130 000,00 грн, №12 від 28 липня 2016 року на загальну суму з ПДВ 120000,00 грн, №10 від 26 серпня 2016 року на загальну суму з ПДВ 118800,00 грн, №7 від 24 серпня 2016 року на загальну суму з ПДВ 250000,00 грн, №8 від 25 серпня 2016 року на загальну суму з ПДВ 180000,00 грн, №14 від 30 серпня 2016 року на загальну суму з ПДВ 15000,00 грн та банківські виписки, копії, яких судом першої інстанції залучено до матеріалів справи (стор. 66 - 99 том І).
Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи наявна первинна документація, яка підтверджує отримання позивачем послухів від контрагентів та використання їх в своїй господарській діяльності.
Отже, відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивач, як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускали його контрагенти, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними підприємствами було одержання позивачем податкової вигоди. 
Тому, можливі порушення контрагентами позивача вимог податкового законодавства щодо відображення господарських операцій в податковому обліку та сплати податків спричиняє негативні наслідки саме для них, а не для позивача.
Разом з цим, позивачем надано до суду: копії податкових накладних, акти виконаних робіт, виписки з банківського рахунку про оплату. 
Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.
Не подано відповідачем і належних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податків або можливої фіктивності його постачальника, не наведено будь-яких доводів щодо здійснення позивачем та його контрагентами розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.
Таким чином, висновки щодо порушення позивачем вимог податкового законодавства під час взаємовідносин із контрагентом відповідач дійшов ґрунтуючись виключно на припущеннях щодо наявності ознак фіктивності в діяльності контрагента позивача, без проведення аналізу первинних документів, складених за наслідками таких взаємовідносин, хоча мав можливість вжити заходів для дослідження таких документів.
Колегія суддів зазначає, що контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені первинними документами, а також не надано жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в таких документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.
Отже, дослідивши наявні в матеріалах справи первинні документи обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами податкового обліку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що останні складені за результатом фактично проведених господарських операцій між позивачем та його контрагентом, з дотриманням положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», містять достатні дані про зміст господарських операцій, їх учасників та підтверджують реальність здійснення таких операцій.
Аналогічна правова позиція викладена в рішеннях Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року по справі № 814/2553/15, від 16 жовтня 2020 року по справі № 815/2066/16, від 13 жовтня 2020 року по справі № 0340/1408/18 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
Доводи контролюючого органу про наявність пояснень допитаного директора ТОВ "Константа-Трейд" ОСОБА_1 , який зазначив, що не мав відношення до здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства, є безпідставними, з наступних підстав.
Так, в суді першої інстанції був допитаний в судовому засіданні в якості свідка по справі ОСОБА_1 , який підтвердив, що дійсно влітку 2018 року був викликаний до контролюючого органу з метою дачі пояснень стосовно діяльності ТОВ "Константа-Трейд" (стор. 30 том ІІ). При цьому підтвердив, що ніколи не мав і не має жодного відношення до діяльності вказаного товариства, про що також було повідомлено контролюючий орган.
Разом із тим свідок зазначив, що контролюючий орган помилково вважає його директором ТОВ "Константа-Трейд" та ймовірно плутає з іншою особою за таким самим прізвищем, ім`ям і по-батькові, оскільки він ніколи не передавав власних особистих даних будь-яким особам з метою створення / управління ТОВ "Константа-Трейд", а його особисті дані могли бути отримані будь-якими третіми особами, наприклад, при оформленні ним споживчого кредиту.
Оскільки під час розгляду справи контролюючий орган з посиланням на будь-які належні і допустимі докази не підтвердив той факт, що саме свідок має відношення до протиправної діяльності ТОВ "Константа-Трейд" або той факт, що діяльність самого товариства є фіктивною та направлена включно на надання неправомірної вигоди третім особам, посилання контролюючого органу на наявність ознак фіктивності ТОВ "Константа-Трейд" судом першої інстанції правомірно відхилено.
Крім того, відповідно до частини першої статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно частини першої статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Законом, який визначає порядок отримання показань під час досудового слідства та порядок їх фіксації у протоколі допиту, є Кримінальний процесуальний кодекс України.
Відповідно до частин першої, другої статті 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
Частина четверта статті 95 КПК України визначає, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Таким чином, протоколи допиту, отримані на стадії досудового слідства, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді.
Відповідно до частини шостої статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
А тому колегія суддів вважає посилання відповідача на допит свідка, як на підставу порушення позивачем норм податкового законодавства необґрунтованими, оскільки вищезазначені акти не є вироком суду в розумінні статті 369 Кримінального процесуального кодексу України.
До винесення вироку в рамках кримінального провадження, протокол допиту досудового розслідування чи інші матеріали досудового розслідування, а також ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення окремих слідчих дій, не можуть вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 18 березня 2020 року по справі №826/18952/14, від 08 жовтня 2020 року по справі № 816/1909/18 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що  апеляційна скарга апелянта є необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення прийнято у відповідності до вимог законодавства. 
В даному випадку колегія суддів звертає увагу, що відповідач як суб`єкт владних повноважень приймаючи оскаржуваний акт індивідуальної дії діяв без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, що призвело до безпідставного застосування до товариства фінансових санкцій у вигляді штрафу.
Також, колегія суддів звертає увагу, що в апеляційній скарзі апелянт посилається виключно на норми права. При цьому не констатує конкретно, що порушено судом першої інстанції під час прийняття рішення.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним відзиву (змісту акту перевірки) на позовну заяву, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги. 
Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст постанови буде складено протягом п`яти днів з моменту його проголошення.
Головуючий суддя                                                                      Г. В. Земляна

Судді:                                                                                          Є. І. Мєзєнцев

                                                                                                    В. В. Файдюк

Повний текст постанови складено 12 липня 2021 року.