ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 617/438/18                                        Головуючий суддя І інстанції Глоба М. М.
Провадження № 22-ц/818/3428/21                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про визнання особи такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.,
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 05 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Глоби М.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, визнання особи такої, що втратила право на житлове приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину фіктивним та визнання права проживання та користування житловим будинком із надвірними будівлями,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , в обґрунтування якого зазначила, що 19.02.2016 вона набула у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому з 03.09.2013 є зареєстрованим ОСОБА_1 , який фактично проживає по АДРЕСА_1 .
У вказаному будинку ОСОБА_1 був зареєстрований їх матір`ю ОСОБА_3 , як член сім`ї. Згодом ОСОБА_1 почав зловживати спиртними напоями, застосовувати до матері фізичне насильство.
Вона позбавлена можливості продати належний їй будинок, а також користуватись ним, оскільки ОСОБА_1 позамикав своїми замками надвірні будівлі (гараж, сарай, баню, навіс для дров), на дверях повісив таблички з попередженням «стороннім вхід заборонений». Вона неодноразово зверталась до територіальної громади та правоохоронних органів, де ОСОБА_1 попереджався щодо недопущення правопорушень її права власності, однак виписатись з будинку на добровільних засадах, він не бажає і продовжує створювати перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні будинком, в наслідок чого вона із матір`ю вирішили, що та переїде до неї у сім`ю, а будинок вони зможуть продати, щоб забезпечити матері належний догляд.
Фактично з 19.02.2016 ОСОБА_1 втратив своє сервітутне право користуванням будинком, у зв`язку з чим, після збільшення позовних вимог, просила усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 ; стягнути на її користь з ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у розмірі 704 грн 80 коп. та правничої допомоги у розмірі 6400 грн 00 коп.
Під час підготовчого судового засідання, ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання правочину фіктивним та визнання права проживання та користування житловим будинком із надвірними будівлями, в обґрунтування якого зазначив, що з 16.04.1964 по 20.08.1988 він був зареєстрований та проживав та з 03.09.2013 зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 , як непрацездатний член сім`ї власника житлового будинку, оскільки є інвалідом 3 групи. Власником вказаного житлового будинку був його батько ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На прохання своєї матері ОСОБА_3 він відмовився від своєї частки спадщини на її користь, оскільки у його сестри ОСОБА_2 є власний будинок, а цей будинок повинен був залишитися йому. Однак, його мати ОСОБА_3 та сестра ОСОБА_2 почали чинити йому перешкоди, що унеможливило користування ним цим житловим будинком. Між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було вчинено фіктивний договір дарування житлового будинку від 19.02.2016. Просив визнати фіктивним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; визнати за ним право на проживання та користування житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1 ; стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 704 грн 80 коп. та на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 9350 грн 00 коп., а всього стягнути 10054 грн. 80 коп.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 178 ЦПК України, відповідачі за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надали суду відзив, в якому виклали заперечення проти зустрічного позову, згідно яких вказали, що укладений між ними договір дарування житлового будинку від 19.02.2016 є законним. Посилання ОСОБА_1 на зловмисну домовленість є безпідставним. Наявність у ОСОБА_1 третьої групи інвалідності свідчить про його обмежену непрацездатність, а не є підтвердженням його непрацездатності. На час укладання цього правочину, ОСОБА_1 фактично проживав по АДРЕСА_2 . Просили задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі (а. с. 97-99).
Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 05 березня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, визнання його таким, що втратив право на житлове приміщення та зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину фіктивним та визнання права проживання та користування житловим будинком із надвірними будівлями.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні його позовних вимог та ухвалити в цій частині нове про задоволення позову про визнання правочину фіктивним та визнання права проживання та користування житловим будинком із надвірними будівлями.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення в оскарженій частині є незаконним і необґрунтованим, оскільки судом порушені норми матеріального та процесуального права, по справі неповно встановлені обставини, які мають значення.
Вважає, що суд безпідставно дійшов висновку, що під час розгляду справи позивачем не доведено на підставі належних і допустимих доказів, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1 є фіктивним.
Вказав, що після укладення договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 19.02.2016 домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не знялась з місця реєстрації за вказаною адресою, а продовжує бути зареєстрованою в спірному домоволодінні. ОСОБА_2 в будинку не проживає, має своє житло за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначені обставини свідчить, що у ОСОБА_3 був відсутній намір подарувати будинок ОСОБА_2 .
Послався на те, що справжнім наміром учасників правочину 19.02.2016 було створення йому перешкод у праві проживання та користування батьківським будинком, незважаючи на те, що на прохання своєї матері ОСОБА_3 та другого відповідача він відмовився від частки у спадщині, що залишилась після смерті батька, ОСОБА_4 , на користь матері.
Зазначив, що при розгляді справи судом встановлено, що « ОСОБА_1 не проживає з листопада 2013 року за місцем реєстрації через наявні між ним, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 неприязні відносини, разом з тим продовжує зберігати у домоволодінні власні речі. При цьому суд враховує пояснення позивача за первісним позовом, згідно яких її брат ОСОБА_1 не має ключів від будинку, вона заперечує проти його проживання у належному їй будинку. ОСОБА_1 не проживає у будинку, оскільки вона цього не бажає.»
Зауважив, що суд, встановлюючи обставини, які свідчать про явне порушення з боку ОСОБА_2 його права користування житловим приміщенням відмовив у позові про визнання права на проживання та користування зазначеним житловим приміщенням.
Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надійшло, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до правила ч. 3 ст. 360 ЦПК України.
Правом на апеляційне оскарження також скористалась ОСОБА_2 та просить суд скасувати рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 05.03.2021 року в частині відмови в задоволенні її первісного позову до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, визнання особи такої, що втратила право на користування житловим приміщенням та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Вирішити питання про стягнення з ОСОБА_1 на її користь понесених по справі судових витрат по оплаті судового збору та правничої допомоги. В іншій частині просить залишити рішення суду без змін.
Обґрунтовуючи скаргу, зазначила, що при укладенні договору дарування нотаріус з`ясовувала питання чи є неповнолітні або непрацездатні діти , що проживають в будинку, чиї б права могли бути порушеними в результаті його відчуження. Але у зв`язку з тим , що ОСОБА_1 на проживання в відчужуваний будинок не поселявся і в ньому не проживав, мав інше житло по АДРЕСА_2 , де постійно проживав однією сім`єю з ОСОБА_5 , і не дивлячись на наявність 3 групи інвалідності, постійно працював, нотаріусу було підтверджено, що укладенням договору дарування права інших осіб не порушуються.
Вказала, що, дізнавшись про нотаріальне посвідчення договору дарування будинку на її ім`я, ОСОБА_1 , користуючись своєю формальною реєстрацією в будинку, став створювати їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком: позамикав своїми замками надвірні будівлі (гараж, сарай, баню, навіс для дров), на дверях повісив таблички з попередженням «стороннім вхід заборонений», постійно вчиняє сварки. Знятися з реєстрації на добровільних засадах не погоджується.
Послалась на те, що за весь минулий час з моменту реєстрації в спірному будинку, що мало місце 03.09.2013, і до цього часу ОСОБА_1 жодного разу не виявляв бажання поселитися на проживання за місцем своєї реєстрації і не заявляв своїх вимог щодо його вселення на проживання до будинку.
Зауважила, що в своєму рішенні суд посилається на практику ЄСПЛ, зокрема, на справи «Кривіцька та Кривіцький проти України», «Садов`як проти України» та ін., де мова йде про виселення осіб з житла, яке було єдиним для особи та яке вона на законних підставах займала і використовувала для проживання впродовж тривалого часу.
Вважає, що визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловою площею в належному їй будинку не порушує його прав в розумінні ст. 8 Конвенцій, а вищезазначені рішення ЄСПЛ саме в тій частині, на яку посилається суд при розгляді нашої справи, не можуть бути безумовним прецедентом, оскільки правовідносини, встановлені судом по нашій справі не є аналогічними тим, що мали місце в вищезазначених справах.
Вказала, що місце реєстрації ОСОБА_1 в належному їй на праві власності житловому будинку не є його місцем проживання і, відповідно, житлове приміщення в будинку АДРЕСА_1 не може розглядатися судом як «житло» ОСОБА_1 .
Зазначила, що, заявляючи зустрічний позов ОСОБА_1 просить суд визнати фіктивним правочином договір дарування житлового будинку та визнати за ним право на проживання та користування зазначеним будинком, що свідчить про те, що будинок не цікавить ОСОБА_1 в плані «житла», адже ним не ставиться питання щодо захисту порушеного права та вселення в будинок.
Вважає, що факт порушення її права власності підтверджується актом обстеження домоволодіння та світлинами до нього (а. с. 18-23).
Послалась на те, що посилання суду на ту обставину, що після набуття права власності на будинок в 2016 році вона не надавала ОСОБА_1 ключі від будинку є неспроможним доказом в плані того, що цим вона нібито порушувала його право на проживання в будинку. Станом на 2016 рік ОСОБА_1 вже понад 2 з половиною роки як не проживав в будинку, залишаючись формально зареєстрованим в ньому. Ніяких вимог з приводу надання йому права на проживання в будинку він не заявляв ні усно їй або матері, ні в поданому ним зустрічному позові. Всі вимоги ОСОБА_1 зводяться до того, що він претендує на право власності на будинок. Саме з цього приводу ОСОБА_1 постійно затіває сварки і конфлікти з матір`ю ОСОБА_3 , 1936 року народження, яка в якості члена моєї сім`ї продовжує проживати в належному їй будинку.
Зауважила, що судом було встановлено і не заперечувалося сторонами наявність вкрай напружених стосунків між членами родини, але ухвалене судом рішення ще більш посилило ворожнечу у взаєминах між сином та матір`ю.
ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення в оскарженій частині – без змін. 
Вказав, що суд правильно зробив висновок, що він позбавлений можливості проживати в будинку АДРЕСА_1 , оскільки між ним та ОСОБА_2 склалися неприязні стосунки, в нього не має ключів від будинку, ОСОБА_2 перешкоджає йому проживати в будинку. Зазначену обставину не заперечує і позивачка за первісним позовом.
Послався на те, що набуття позивачем права власності на її ділянку наразі оскаржується у іншій справі № 639/7283/16-ц.
Зазначив, що обґрунтованим є висновок суду, що сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовно підставою для визнання втративши право користування житловим приміщенням члена сім`ї колишнього власника.
Зауважив, що ОСОБА_2 знала на час отримання у подарунок домоволодіння про його право користування будинком, факт моєї реєстрації місця проживання в будинку. Він користується територію домоволодіння та підсобними приміщеннями, зберігає свої речі за місцем реєстрації, ремонтував ворота, обробляє огород, ремонтує господарські будівлі.
Вважає, що посилання ОСОБА_2 як на підставу для задоволення її позовних вимог на те, що він не звернувся з позовом про вселення до будинку є безпідставні, оскільки відповідно до норм ч.2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Звертаючись з зустрічним позовом про визнання правочину фіктивним та визнання права проживання та користування житловим будинком із надвірними будівлями він вважав що саме цей спосіб захисту ефективно захистить моє порушене право на проживання в будинку.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно зі ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, вважає, що скарги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржене рішення згаданим вимогам відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що батьками відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 є ОСОБА_4 та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 (а. с. 39).
Відповідно до даних довідки від 02.04.2003 та пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи безстроково (а.с. 40-42).
ОСОБА_3 зареєстрована у житловому будинку АДРЕСА_1 з 01.08.1964, а ОСОБА_1 з 03.09.2013 (а.с. 8-13, 37).
Відповідно до даних договору дарування житлового будинку від 19.02.2016, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).
Вказані обставини визнані сторонами у справі, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.
ОСОБА_1 з 03.09.2013 є зареєстрованим у будинку АДРЕСА_1 за згодою колишнього власника і набув право користуванням чужим майном.
ОСОБА_1 не проживає по АДРЕСА_1 з листопада 2013 року. Разом з тим до теперішнього часу зберігає на території домоволодіння власні речі.
Допитана під час судового розгляду в якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що ОСОБА_1 проживає у неї вдома по АДРЕСА_2 як помічник по дому. Він проживає у неї, оскільки через неприязні відносини та постійні сварки із матір`ю та сестрою, він не може проживати за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 . Вона бачила, як ОСОБА_1 за місцем своєї реєстрації робив ворота, здійснював поточний ремонт, обробляв город.
Допитаний в якості свідка ОСОБА_6 пояснив, що інколи він приходив у гості до ОСОБА_5 , яка мешкає по АДРЕСА_2 . Йому відомо, що разом із нею з 2013 року проживає ОСОБА_1 .
Згідно листів начальника Вовчанського ВП ГУНП в Харківській області від 19.09.2017 року та голови Білоколодязької селищної ради Вовчанського району Харківської області від 23.08.2017 року, ОСОБА_2 зверталась щодо вирішення питання про проживання та зняття ОСОБА_1 з реєстрації по АДРЕСА_1 (а. с. 24, 25).
Зі змісту заяви ОСОБА_1 від 04.09.2017, він звертався до голови Білоколодязької селищної ради Вовчанського району Харківської області з приводу неприязних відносин між ним, матір`ю ОСОБА_3 та сестрою ОСОБА_2 (а. с. 46-47).
Допитаний під час судового розгляду в якості свідка дільничний інспектор Вовчанського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_7 пояснив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на протязі 2017 – 2018 років неодноразово викликали працівників поліції з приводу сімейних конфліктів. Вони подавали один на одного відповідні заяви щодо обопільних погроз на їх адресу.
Як свідчать обставини справи ОСОБА_2 була достовірно обізнана на час дарування їй будинку про право ОСОБА_1 на користування цим будинком та про обтяження його у вигляді проживання у ньому ОСОБА_1 .
Згідно інформаційної довідки від 27.04.2018, ОСОБА_1 характеризується добре, спиртними напоями не зловживає, до адміністративної відповідальності протягом року не притягувався, скарг з боку сусідів не надходило. Надходили звернення від матері ОСОБА_3 про конфлікти у сім`ї у 2017 році. Компрометуючі матеріали на ОСОБА_1 відсутні (а.с. 54).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що ОСОБА_1 не проживає з листопада 2013 року за місцем реєстрації через наявні між ним, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 неприязні відносини, разом з тим продовжує зберігати у домоволодінні власні речі. При цьому суд безспірно встановив, що брат позивачки – відповідач ОСОБА_1 не має ключів від будинку, вона заперечує проти його проживання у належному їй будинку. ОСОБА_1 не проживає у будинку, оскільки вона цього не бажає.
Врахувавши баланс інтересів сторін спору, суд вважав первісні позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, а тому у задоволенні первісного позову відмовив.
Вирішуючи спір за зустрічним позовом, суд зазначив, що договір дарування, укладений 19.02.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було реально виконано, позивачка прийняла в дар житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , оскільки зареєструвала за собою право власності на це нерухоме майно у встановленому порядку.
Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Установивши, що передбачені вказаним правочином правові наслідки дійсно настали, сторони цього договору вчинили усі передбачені цим договором дії та виконали його, дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання такого договору недійсним з підстав фіктивності.
Під час розгляду справи ОСОБА_1 не довів на підставі належних і допустимих доказів, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1 , є фіктивним та укладений без мети настання реальних наслідків. Відповідач не спростував встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину.
Посилання на відсутність у договорі дарування даних щодо наявність у ОСОБА_1 права на проживання у будинку, не свідчить про його фіктивність.
Крім того, суд звернув увагу, що ОСОБА_1 зареєстрований у домоволодінні АДРЕСА_1 , а відповідно має право на проживання та користування за вказаною адресою, в зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання права проживання та користування житловим будинком із надвірними будівлями. З вимогами про вселення відповідач у даній справі до суду не звертався.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
У ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).
Згідно ст.ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України та ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у ст. ст. 401-406 ЦК України.
У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Питання припинення сервітуту унормовано у ст. 406 ЦК України. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 235/9835/15-ц)
Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:
У ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.
Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.
Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї колишнього власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт зміни власника будинку (квартири), не позбавляє його права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та членом сім`ї колишнього власника з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України.
Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).
Таким чином, усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.
У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09.10.2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09.10.2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
При розгляді справи по суті суд першої інстанції правильно звернув увагу на необхідність законного та справедливого розгляду справи шляхом дотримання справедливого балансу прав та обов`язків сторін спору.
До такого висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 року у справі № 14-64цс20.
ОСОБА_2 в порушення вимог ст.ст. 12 ,81 ЦПК України не було доведено суду, що ОСОБА_1 не користується спірним майном понад встановлені правилом ст. 405 ЦК України строки без поважних причин, оскільки як було встановлено судами першої та апеляційної інстанції, ОСОБА_1 вимушено не проживає за адресою реєстрації через неприязні стосунки з сестрою та матір`ю. З огляду на це, таку поведінку позивачки не можна вважати добросовісною, вона не відповідає загальним принципам цивільного законодавства: справедливість, добросовісність та розумність, передбаченим п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
При укладенні договору дарування ОСОБА_2 достеменно була обізнана про право брата на проживання у об`єкті дарування, яке було визначено її матір`ю. Доводи скарги про те, що відповідач вчиняє домашнє насильство по відношенню до своєї матері і надані з цього приводу пояснення третьої особи – перебувають поза межами підстав розглянутого судом позову і тому відповідно до ст. 367 ЦПК України колегія суддів їх відхиляє.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду про недоведеність заявленого позову. Належними і допустимим у розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України доказами ОСОБА_2 не довела, що ОСОБА_1 має інше постійне місце проживання.
Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним (ч. 1 ст. 202 ЦК України).
Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14.02.2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08.02.2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
З огляду на те, що після укладення спірного договору дарування ОСОБА_2 у встановленому законом порядку зареєструвала своє право власності на нього, відсутні підстави для висновку, що вказаний правочин має ознаки фіктивності.
Надання ОСОБА_2 права своїй матері на проживання у подарованому будинку є лише проявом дискреції власника на розпорядження майном, та не свідчить про фіктивність укладеного договору дарування.
Таким чином, вірним та належним чином обґрунтованим є висновок районного суду про відсутність підстав для визнання спірного договору дарування фіктивним.
Відповідно до положень частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У той же час, правило ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Колегія суддів вважає, що заявлений ОСОБА_1 спосіб захисту його прав шляхом визнання права проживання та користування житловим приміщенням є неналежним способом захисту, оскільки як було вірно встановлено районним судом він зареєстрований у домоволодінні АДРЕСА_1 , а відповідно має право на проживання та користування за вказаною адресою.
Зазначене свідчить про те, що районний суд обґрунтовано відмовив йому у задоволенні вказаної вимоги, що не позбавляє його права звернутись до суду з іншим позовом про вселення.
З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Підстави для перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 05 березня 2021 року – залишити без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 05 липня 2021 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        І.В. Бурлака.

                                                                       О.М. Хорошевський.