ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1459/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/5378/17 Категорія: 304020000  	Годік Л. С. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       10 серпня 2021 року м. Черкаси

Колегія суддів Черкаського апеляційного суду у складі суддів: 

Гончар Н.І., Нерушак Л.В., Єльцова В.О. 
секретар: Попова М.В.
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - приватний нотаріус Уманського міського нотаріального округу Роголь Ганна Ігорівна; 
особа, що подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ; 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Уманського міського нотаріального округу Роголь Ганни Ігорівни про порушення порядку нотаріального посвідчення і реєстрації, 

в с т а н о в и л а :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до приватного нотаріуса Уманського міського нотаріального округу Роголь Г.І. про порушення порядку нотаріального посвідчення і реєстрації. 
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що приватний нотаріус Роголь Г.І. здійснила нотаріальне посвідчення і реєстрацію договору дарування між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на частину домоволодіння по АДРЕСА_1 , яка є спільним майном і позивача по незмінному договору дарування 1994 року, в якому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають статус обдарованих з рівним співвідношенням майнових інтересів. Дарувальниця ОСОБА_2 не повідомила учасників про особливі властивості дарунка, що самостійного права на майно не має, що помешкання не придатне для постійного проживання, що право переважного перебування належить ОСОБА_1 та іншим. Це свідчить про вчинення договору без наміру створення реальних цивільно-правових наслідків і його фіктивних характер.
29 серпня 2017 року приватний нотаріус Роголь Г.І. вчинила другий фіктивний договір дарування між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 на 150 м.кв. земельної ділянки по АДРЕСА_1 , як особисте селянське господарство.
Просив суд визнати договори дарування від 29 серпня 2017 року на домоволодіння і землю фіктивними і зобов`язати приватного нотаріуса Роголь Г.І. анулювати їх реєстрацію, а нотаріальне посвідчення визнати незаконним. Судовий збір стягнути з відповідача.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, свобод та законних інтересів приватним нотаріусом при виконанні своїх обов`язків, а саме при посвідченні договорів.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просив скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 червня 2021 року і залишити позов без розгляду. Судовий збір стягнути з відповідача. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилався на те, що суд провів розгляд справи по суті та порушив порядок встановлений законом - ст. 175, 177, 187, 257 ЦПК України про залишення позову без розгляду. Своїм рішенням суд позбавив позивача повторного звернення до суду.
Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу сторони не скористалися.
Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи учасники справи в судове засідання не з`явились, що відповідно до статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
Перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
Судом першої інстанції встановлено, що в позовній заяві ОСОБА_1 посилався на існування двох договорів: 1) договір дарування від 29 серпня 2017 року, згідно якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 ; 2) договір дарування від 29 серпня 2017 року, згідно якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 150 м.кв. земельної ділянки за вище вказаною адресою та зазначив, що вказані договори містять ознаки фіктивних і приватний нотаріус, яка посвідчила їх нотаріально, має анулювати їх реєстрацію.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів приватним нотаріусом при виконанні своїх посадових обов`язків щодо посвідчення договорів.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи із наступного. 
Відповідно до частин 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.  Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.  При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.  Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.  Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.  Держава не втручається у здійснення власником права власності.  Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві.
Враховуючи вище викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору по суті прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Що стосується вимог ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі про скасування рішення суду та залишення позову без розгляду то вони задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до положень пункту 5 частини 1 статті 257 ЦПК України заява про залишення прозову без розгляду має бути подана до початку розгляду справи по суті, однак справа розглянута з прийняттям рішення і підстав для його скасування з залишенням позову без розгляду в порядку передбаченому статтею 377 ЦПК України колегія не вбачає.
Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення судових витрат у справі колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, та колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні його апеляційної скарги і залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги компенсується за рахунок держави. Докази наявності інших судових витрат, понесених сторонами, у матеріалах справи відсутні, тому відсутні підстави для їх стягнення.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що доводи, наведені в апеляційній скарзі не дають підстав для встановлення неправильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
З огляду на викладене, підстав для скасування або зміни постановленого судом першої інстанції рішення колегія суддів не знаходить.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати,- 
п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 червня 2021 року - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України. 

Судді 

Повний текст постанови складений 10 серпня 2021 року