Ухвала
 
16 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 757/45741/20-ц
провадження № 61-13058ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Державного підприємства «Інформаційні судові системи» на постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» (далі - ДП «Інформаційні судові системи») про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги. 
 
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що наказом ДП «Інформаційні судові системи» від 15 травня 2020 року № 79-к вона звільнена із займаної посади за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) з виплатою вихідної допомоги у розмірітримісячного середнього заробітку. Натомість виплата вихідної допомоги здійснена лише 28 липня 2020 року із затримкою розрахунку на 51 робочий день, що підтверджується копією виписки з карткового рахунку позивача, чим порушено приписи, передбачені статтею 43 Конституції України, статті 44, 47, 49, 116 КЗпП України. Оскільки їй не виплачено вихідну допомогу в день її звільнення з вини відповідача, наявні підстави для покладення на останнього відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у виді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Враховуючи викладене, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь середньомісячний заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги, що складає 72 474,06 грн.
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2021 року в задоволенні вказаного позову відмовлено. 
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури. Крім того, як вихідна допомога, так і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні мають разовий характер. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 05 липня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 березня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто із ДП «Інформаційні судові системи» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги в сумі 30 000,00 грн.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, суд апеляційної інстанції виходив з того, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), що належать до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
 
04 серпня 2021 року ДП «Інформаційні судові системи» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2021 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги у розмірі 72 474,06 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (227 000,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. 
 
Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є необґрунтованими з урахуванням того, що практика розгляду судами такої категорії спорів є усталеною.
 
Щодо доводів заявника про те, що справа становить виняткове значення для 
ДП «Інформаційні судові системи», Верховний Суд зазначає, що поняття виняткового значення для учасника справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів та не надав відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа має виняткове значення для заявника. 
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державного підприємства «Інформаційні судові системи» на постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     В. В. Яремко