ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
7 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 754/12663/16-ц
провадження № 61-332св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
позивачі за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за первісним та зустрічним позовами, - Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, 
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 березня 2017 року, ухвалене у складі судді Панченко О. М., та постанову Київського апеляційного суду від 5 грудня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Ратнікової В. М., Левенця Б. Б., Борисової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визначення порядку користування та володіння спільним майном. 
 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 січня 2010 року власниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках є він, його колишня дружина - ОСОБА_2 та син - ОСОБА_3 . Вказана квартира складається з трьох ізольованих кімнат площею 11,8 кв.м, 13,2 кв.м та 17,4 кв.м.
 
На початку 2015 року він, як співвласник квартири, виявив бажання погодити із іншими співвласниками квартири порядок володіння та користування спільним майном шляхом надання йому у користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, а також забезпечити йому можливості вільно та безперешкодно користуватися місцями загального користування, дотримуючись правил співжиття, не порушуючи прав інших співвласників. На таку пропозицію відповідачі відповіді не надали. 
 
На день подання цього позову він користується житловою кімнатою площею 11,8 кв.м, проте ця кімната є найменшою та найхолоднішою у спірній квартирі. 
 
Посилаючись на зазначене, а також на те, що він є особою з інвалідністю II групи і за станом здоров`я потребує особливих умов проживання та догляду, позивач просив визначити порядок користування та володіння спільною квартирою, виділивши йому у користування житлову кімнату площею 17,4 кв.м.
 
У лютому 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, в якому просили встановити порядок користування спірною квартирою АДРЕСА_1 , виділивши в користування  ОСОБА_2 житлову кімнату площею 13,4 кв.м, ОСОБА_1 - житлову кімнату площею 11,8 кв.м, ОСОБА_3 - житлову кімнату площею 17,4 кв.м, залишити в спільному користуванні сторін у справі приміщення загального користування.
 
Позов мотивували тим, що на праві спільної часткової власності у рівних частках їм та ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 20 січня 2010 року відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, та зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації і реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 1 лютого 2010 року за № 5588. 
 
Між власниками фактично склався певний порядок користування кімнатами у квартирі, а саме ОСОБА_1 проживає в кімнаті площею 11,8 кв.м, ОСОБА_2 - в кімнаті площею 13,2 кв.м, а ОСОБА_3 - в кімнаті площею 17,4 кв.м. Однак протягом останніх років між ними та ОСОБА_1 виникають розбіжності щодо користування приміщеннями в зазначеній квартирі, постійні сварки унеможливлюють спокійне співіснування. ОСОБА_1 своїми діями намагається використовувати всю площу квартири на власний розсуд, позовними заявами до суду постійно вимагає від них переселення з однієї кімнати в іншу, що завдає їм дискомфорту. 
 
Відповідно до технічної документації житлова площа спірної квартири становить 42,4 кв.м; враховуючи рівність часток, на кожного співвласника припадає 14,13 кв.м житлової площі. Площа кімнат, яку займають вони, складає 30,6 кв.м, що не відповідає їхнім ідеальним часткам у праві спільної часткової власності на квартиру, та на 2,34 кв.м більше належної їм жилої площі квартирі. Площа кімнати, яку займає відповідач складає 11,8 кв.м, що також не відповідає його ідеальній частці та на 2,34 кв.м менше належної йому частки у даній квартирі. 
 
Позивачі за зустрічним позовом наголошували на тому, що вказаний порядок користування квартирою склався достатньо давно і відповідач самостійно обрав собі для користування і проживання кімнату площею 11,8 кв.м. 
 
Також вказували, що рішенням суду, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 відмовлено у визначенні порядку користування квартирою та виділенні йому в користування житлової кімнати площею 13,4 кв.м у спірній квартирі. Оскільки він вдруге намагається змінити порядок користування квартирою, вони змушені звернутись із зустрічними вимогами та просити визначити порядок користування квартирою відповідно до того, який склався. 
 
З урахуванням зазначеного ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний - задовольнити. 
 
Короткий зміст судових рішень та мотиви їх прийняття 
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 30 березня 2017 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено. 
 
Суд першої інстанції виходив з того, що порядок користування спірною квартирою визначено за погодженням сторін, зокрема, ОСОБА_1 самостійно обрав для проживання кімнату площею 11,8 кв.м, ОСОБА_2 - кімнату площею 13.2 кв.м, ОСОБА_3 - кімнату площею 17.4 кв.м; такий порядок користування квартирою зберігається між сторонами тривалий час і існує на час розгляду справи.
 
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції вважав позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні вимоги ОСОБА_4 і ОСОБА_3 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилено, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 березня 2017 року залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Останньою постановою Київського апеляційного суду від 5 грудня 2019 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 березня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 залишено без змін. 
 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 березня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 5 грудня 2019 року в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення первісного позову ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, оскільки суди не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, та не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення справи. 
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. 
 
Статтями 319, 321, 358 ЦК України передбачено, що при недосягненні згоди між співвласниками, спір щодо визначення порядку користування спільним майном вирішується судом, виходячи із засад рівності всіх співвласників. 
 
Частиною першою статті 47 ЖК Українській РСР визначено, що норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.
 
На думку заявника, вирішуючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій  зазначеного не врахували та залишити поза увагою те, що у його користуванні перебуває кімната площею 11,8 кв.м, а відтак, площа кімнати, яку він займає, є меншою, ніж норма житлової площі на одну особу, а також не відповідає розміру його частки в праві спільної часткової власності на квартиру. 
 
Також вказував на залишення поза увагою судів довідки медико-соціальної експертної комісії № 013079, якою йому встановлено II групу інвалідності з 24 березня 2008 року безстроково; встановлення інвалідності пов`язано із захворюванням опорно-рухового апарату, що потребує додаткових заходів догляду і лікування, зокрема, лікувально-фізичної культури та масажу. 
 
Посилаючись на зазначене, а також на те, що технічні характеристики кімнати, яку він займає - 11,8 кв.м, не дозволяють йому проводити вказані процедури, ОСОБА_1 просив про задоволення касаційної скарги. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 24 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи 
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке видане 20 січня 2010 року відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації та зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації і реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 1 лютого 2010 року за № 5588, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках. 
 
Вказана квартира складається з трьох ізольованих житлових кімнат площею 11,8 кв.м, 13,2 кв.м та 17,4 кв.м, житлова площа квартири становить 42,4 кв.м, а загальна площа - 74,1 кв.м.
 
З довідки форми № 3 ЖЕК-312 від 4 вересня 2015 року суди встановили, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані:   ОСОБА_2 (власник особового рахунку), ОСОБА_1 (колишній чоловік ОСОБА_2 ) та ОСОБА_3 (їх син).
 
Також судами встановлено і не заперечувалось учасниками справи, що між співвласниками спірної квартири склався порядок користування квартирою, відповідно до якого ОСОБА_1 користується кімнатою площею 11,8 кв.м, ОСОБА_2 - кімнатою площею 13,2 кв.м, ОСОБА_3 користується кімнатою площею 17,4 кв.м. Інші приміщення цієї квартири перебувають у загальному користуванні сторін. У кожній із цих кімнат встановлено замок та знаходяться особисті речі кожного користувача.
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 серпня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 з виділенням йому у користування кімнати площею 13,2 кв.м відмовлено. 
 
Під час розгляду вказаної справи суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що сторони проживають у квартирі і між ними склався порядок користування, за яким ОСОБА_1 користується кімнатою площею 11,8 кв.м, ОСОБА_2 займає кімнату площею 13,2 кв.м та ОСОБА_3 користується кімнатою площею 17,4 кв.м. Кухня площею 8,1 кв.м, ванна кімната площею 3,0 кв.м, вбиральня площею 1,3 кв.м, коридор площами 2,8, 10,6 і 4,5 кв.м перебувають у загальному користуванні сторін.
 
З часу ухвалення Деснянським районним судом міста Києва рішення від 27 травня 2016 року і до подання цього позову - 17 жовтня 2016 року погоджений сторонами порядок користування кімнатами в спірній квартирі, за яким ОСОБА_1 обрав для себе самостійно кімнату площею 11, 8 кв.м, не змінився.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
 
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460 IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу від 3 жовтня 2017 року підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у тій же редакції Кодексу).
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків. 
 
Статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
 
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (стаття 319 ЦК України).
 
Частина перша статті 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
 
У статті 358 ЦК України зазначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
 
Зміст цієї норми свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення порядку користування та володіння спірною квартирою шляхом виділення у користування житлової кімнати площею 17,4 кв.м, суд першої інстанцій зазначав, що сторони у справі є співвласниками вказаної квартири в рівних частках і кожному з них на праві власності належить 1/3 частка цієї квартири. 
 
Встановивши, що частка кожного співвласника у житловій площі квартири становить 14,13 кв.м, суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість виділення у володіння та користування кожному із співвласників кімнати, яка б за розміром відповідала його частці у праві спільної часткової власності.
 
Відповідно до статті 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. 
Встановивши, що сторони у справі як співвласники квартири за взаємною згодою визначили порядок користування нею, за яким у користуванні позивача перебуває житлова кімната площею 11,8 кв.м, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав змінювати такий порядок. 
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 з урахуванням встановлених фактичних обставин, що не змінилися. 
 
Обґрунтовуючи незаконність рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 посилався на залишення поза увагою суду першої інстанції того, що він користується кімнатою площею 11,8 кв.м, яка є меншою, ніж законодавчо встановлена норма житлової площі на особу, та не відповідає його частці в праві спільної часткової власності. 
 
Відхиляючи вказані доводиапеляційної скарги, апеляційний суд зазначив наступне. 
 
За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.
 
Відповідно до Порядку застосування в м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів та Президії Київської міськради профспілок від 15 липня 1985 року № 582, в Києві рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу дорівнює 9 кв.м, норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв.м.
 
Отже, рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу в м. Києві дорівнює 9 кв.м, а норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов - 7,5 кв.м. 
 
При вирішенні справи встановлено, що ОСОБА_1 користується житловою кімнатою площею 11,8 кв.м, відтак є забезпеченим жилою площею згідно норм чинного законодавства.
 
Крім того, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
 
Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору кімнати, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
 
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15, та правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2019 року у справі № 569/15733/17-ц та від 20 лютого 2019 року у справі №214/239/17-ц.
 
Отже посилання ОСОБА_1 на те, що кімната площею 11,8 кв.м, якою він користується, не відповідає його частці в праві спільної часткової власності, не є підставою для зміни встановленого співвласниками порядку користування квартирою. Крім того, попередньо визначений сторонами порядок користування квартирою не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно і не порушує їх прав як власників.
 
Відхилив апеляційний суд і твердження ОСОБА_1 стосовного того, що відповідачі у спірній квартирі не проживають, тому позовні вимоги про визначення порядку володіння та користування спірною квартирою та виділення йому у користування кімнати площею 17,4 кв.м жодним чином не порушують їх прав та інтересів, оскільки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є співвласниками спірної квартири, а, відтак, мають рівні права на користування нею. 
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України у редакції Кодексу від 3 жовтня 2017 року доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України у тій же редакції).
Частиною першою статті 81 ЦПК України у редакції Кодексу від 3 жовтня 2017 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
ОСОБА_1 належними і допустимими доказами не довів, що кімната площею 11,8 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 є найхолоднішою. Не знайшли свого підтвердження такі твердження і під час під час перегляду справи в апеляційному порядку. 
 
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 також посилався на залишення поза увагою суду довідки до акта медико-соціальної експертної комісії серії КВ-1 № 013079, відповідно до якої йому встановлено II групу інвалідності з 24 березня 2008 року безстроково.
 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції,  апеляційний суд оцінив зазначену довідку і вказав, що ця довідка не містить висновку про те, що ОСОБА_1 за станом здоров`я потребує спеціальних умов проживання; інших доказів на підтвердження вказаних обставин позивач також не надав. 
 
Крім того, з довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ № 0639730 суд встановив, що ОСОБА_3 з 14 листопада 2016 року   встановлено III групу інвалідності по зору строком до 1 грудня 2017 року.
 
З дослідженої в суді апеляційної інстанції довідки до акта медико-соціальної експертної комісії № 0981866 суд встановив також те, що ОСОБА_3 має III групу інвалідності по зору з 1 грудня 2018 року, а дата переогляду - 13 листопада 2019 року. 
 
З урахуванням досліджених доказів апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 , посилаючись на статус особи з інвалідністю, фактично просив змінити усталений порядок користування квартирою та встановити такий порядок користування, за яким виділити йому у володіння та користування житлову кімнату площею 17,4 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 , якою протягом тривалого часу користується інший співвласник - ОСОБА_3 , який також має статус особи з інвалідністю. 
 
Частинами першою та другою статті 367 ЦПК України у редакції Кодексу                            від 3 жовтня 2017 року передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
Частина перша статті 368 ЦПК України у тій же редакції Кодексу визначає, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
 
Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на суд апеляційної інстанції покладено обов`язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини й усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.
 
Не встановивши порушень судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд обґрунтовано залишив апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 
Доводи касаційної скарги стосовно невстановлення судами фактичних обставин справи, ненадання належної оцінки доказам, зокрема, довідці до акта медико-соціальної експертної комісії серії КВ-1 № 013079, касаційний суд відхиляє, оскільки мотиви відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та результати оцінки доказів суд першої інстанції, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, відобразив у рішенні, законність та обґрунтованість якого перевірив апеляційний суд.
 
Інші наведені доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, висновків судів не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (рішення Європейського суду з прав людини «Христов проти України» від 19 лютого 2009 року, заява № 24465/04).
 
Судових помилок судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України у редакції Кодексу від 3 жовтня 2017 року суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до положень статті 410 ЦПК України у тій же редакції Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів і не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішення.
 
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу від 3 жовтня 2017 року є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах  першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. 
 
Керуючись статями 400, 410 ЦПК України у редакції Кодексу від 3 жовтня 2017 року статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 березня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 та постанову Київського апеляційного суду від 5 грудня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська  В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв  В. А. Стрільчук