КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №759/17466/2017                                                                               Головуючий у І інстанції - Шум Л.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/9559/2021                                         Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
29 червня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Немудрої Ю.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року
у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
 
встановив:
 
У листопаді 2017 року АТ «Альфа-Банк» звернулося до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 16 червня 2006 року між сторонами був укладений договір кредиту №030.29-50/172-С, відповідно до умов якого відповідачці були надані грошові кошти в сумі 9500 доларів США на строк до 15 червня 2013 року зі сплатою 12,85% річних.
Позивачем вимоги договору виконані в повному обсязі, однак відповідачкою договірні зобов`язання не виконані належним чином, сума кредиту та відсотки не сплачені відповідно до графіку, в результаті чого виникла значна заборгованість по кредиту, яка станом на 25 жовтня 2017 року становить 8355,09 доларів США, що еквівалентно 222829,87 грн., та складається з заборгованості по кредиту - 102149,39 грн., заборгованості по відсоткам - 74881,77 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 27483,92 грн. та пені за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі 18314,79 грн.
Просило, стягнути з відповідача на користь позивача вищезазначену заборгованість.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року, позовні вимоги задоволено у повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 8355,09 доларів США, що еквівалентно 222829 грн. 87 коп. та судовий збір в розмірі 3342 грн. 45 коп., а всього 226172 грн. 32 коп.
02 квітня 2021 року на адресу Святошинського районного суду м. Києва від представника відповідача ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 , надійшла заява про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат та стягнення з позивача АТ «Альфа-Банк» на користь відповідача ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у розмірі 5600 грн.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року, у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення - відмовлено.
Не погоджуючись з основним та додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані рішення ухвалені з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалася на те, що стороною відповідача двічі було зроблено заяви про застосування наслідків спливу строків позовної давності при вирішенні зазначеної справи, однак суд не вирішив жодної з них, не навівши у судовому рішенні мотивів, з яких відмовився застосувати наслідки спливу позовної давності і навіть не згадав про їх наявність.
Зазначає, що між сторонами був укладений договір кредиту №030.29-50/172-С від 16 червня 2006 року.
Відповідно до умов п.1.1.1 цього договору, сторонами був затверджений графік погашення заборгованості, який передбачав щомісячне здійснення платежів до 15 числа кожного наступного місяця, починаючи з 15 липня 2006 року та закінчуючи 15 червня 2013 року.
Відповідно до п.3.3.7 та 3.3.8 договору, позичальник зобов`язався сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному п.2.4 та 2.5 договору (сплата процентів здійснюється не пізніше 15 числа місяця наступного за тим, в якому були нараховані проценти); своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.1.1 цього договору.
Сторони погодили, що договір діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.
Таким чином, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, то загальні строки позовної давності до останнього чергового платежу, який припадав на 15 червня 2013 року закінчились 16 червня 2016 року, а щодо інших чергових платежів то ще раніше відповідно до графіку п.1.1.1 договору.
Стосовно позовних вимог про стягнення пені за кредитом та пені за відсотками, то спеціальна позовна давність до кожної з таких вимог сплила ще раніше, але не пізніше 15 липня 2014 року.
Окремо звертає увагу на положення п.п.4.5 договору: у разі невиконання (неналежного виконання) Позичальником обов`язків, визначених п.п.3.3.7,3.3.8 цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплати процентів за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
Так, 23 січня 2008 року позивач направив відповідачу лист №02/1-13/115, згідно якого наводив обставини порушення позичальником умов договору щодо порядку та строків сплати періодичних платежів з погашення заборгованості за кредитом та відсотками.
При цьому позивач прямо послався на п.4.5 договору та зазначив, що «строк дії договору буде вважатись таким, що закінчився», якщо позичальник негайно не сплатить прострочену заборгованість за Договором кредиту, а оскільки позичальник не задовольнила цю вимогу, то «строк користування кредитом вважається таким, що сплив» на підставі п.4.5 Договору, тобто 24 січня 2008 року, а тому будь які розрахунки заборгованості за кредитом, відсотками та пенею, що зроблені позивачем та наведені у позові після зазначеного терміну є неправомірними. 
Просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» відмовити. Ухвалити нове рішення в частині розподілу судових витрат між сторонами. 
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
 Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 16 червня 2006 року між сторонами був укладений договір кредиту №030.29-50/172-С, відповідно до умов якого відповідачці були надані грошові кошти в сумі 9500 доларів США на строк до 15 червня 2013 року зі сплатою 12,85% річних.
Відповідно до п.1.1. Договору, порядок погашення основної суми заборгованості до 15-го числа кожного місяця згідно графіку.
Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надав відповідачці ОСОБА_1 кредит в розмірі 9500 доларів США.
Відповідно до розрахунку наданого позивачем, відповідачка не належним чином виконала покладені на неї договірні зобов`язання з погашення отриманого нею кредиту та відсотків, внаслідок чого утворилась значна заборгованість, яка станом на 25 жовтня 2017 року становить 8355,09 доларів США, що еквівалентно 222829,87 грн., та складається з заборгованості по кредиту - 102149,39 грн., заборгованості по відсоткам - 74881,77 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 27483,92 грн. та пені за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі 18314,79 грн.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що достовірно встановлено, що у відповідачки утворилась заборгованість перед позивачем за кредитним договором в розмірі 8355,09 доларів США, що еквівалентно 222829,87 грн., що свідчить про неналежне виконання останньою умов договору кредиту.
Проте, з такими висновками колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам чинного законодавства оскаржуване рішення не відповідає.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до договору кредиту №030.29-50/172-С від 16 червня 2006 року Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 9500 доларів США зі сплатою 12,85% річних з кінцевим терміном повернення кредиту до 15 червня 2013 року.
Згідно статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За правилами ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ч.3,4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Як вбачається із матеріалів справи, 28 травня 2019 року, відповідач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 заявляла про застосування позовної давності (т.1 а.с.82-84).
Крім цього, 31 березня 2021 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 вдруге заявляла про застосування позовної давності (т.1 а.с.213-215).
Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про задоволення позову, не надав оцінки поданим заявам.
Вирішуючи даний спір, колегія суддів виходить з наступного.
Підпунктом 1.1.1 пункту 1.1 статті 1 Кредитного договору від 16 червня 2006 року №030.29-50/172-С передбачено кінцевий термін повернення кредиту - до 15 червня 2013 року.
Тобто, починаючи з дня, наступного за цією датою, позивач протягом загального трирічного строку позовної давності, визначеного статтею 257 ЦК України, у строк до 15 червня 2016 року у випадку непогашення позичальницею кредиту мав право звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом 20 листопада 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності.
Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що позивач листом від 23 січня 2008 року №02/1-13/115 звернувся на адресу відповідача з вимогою негайного погашення поточної заборгованості, повідомивши одночасно відповідача про те, що у випадку невиконання вимоги банку, строк дії договору кредиту буде вважатись таким, що закінчився.
Умова зміни строку повернення кредитних коштів також передбачена пунктом 4.5 статті 4 кредитного договору, а саме: у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків щодо своєчасної сплати процентів та кредиту протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі.
Отже, з дня отримання відповідачем зазначеної вимоги та не здійснення відповідачем погашення кредиту банк дізнався про порушення свого права, у зв`язку з чим з цього моменту почався перебіг позовної давності та позивач протягом трьох років мав звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом.
Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Викладені в апеляційній скарзі доводи є переконливими, такими що спростовують висновки суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності. 
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Підлягає скасуванню і додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року.
Так, відмовляючи у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що у вказаній цивільній справі позов позивача був задоволений, тому інші судові витрати покладаються на відповідача, а відтак заява представника відповідача ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення не відповідає вимогам п.3 ч.1 ст.270, ч.2 ст.141 ЦПК України.
У відповідності до положень ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.   
У відповідності до положень ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. 
Згідно з пунктами 4,6,9 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року №5076-VI, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Статтею 29 Закону України "Про адвокатуру" визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.
Згідно зі ст.30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/WestAllianceLimited" проти України" заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі "Заїченко проти України" (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що за надання професійної правничої допомоги у суді першої інстанції ОСОБА_1 сплатила грошові кошти у розмірі 5 600 грн.
Виходячи з вищенаведених норм права та встановлених обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу є співрозмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору та доведеними, а тому підлягають стягненню з позивача.
Оскільки апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу, то з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 5 013 грн.
Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384, ЦПК України, суд, -
  
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 5 600 грн витрат на правничу допомогу і 5013 грн судових витрат за подачу апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 01 липня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба