ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 липня 2021 року                                  
м. Харків
справа № 645/5858/20
провадження № 22-ц/818/2973/21
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: судді - Тичкової О.Ю., 
суддів – Кругової С.С., Пилипчук Н.П.
за участю секретаря судового засідання – Сабельнік Б.В.
учасники справи: 
позивач та відповідач за зустрічним позовом – ОСОБА_1 , 
відповідач та позивач за зустрічним позовом – ОСОБА_2 , 
третя особа – Служба у справах дітей  Лиманської районної державної адміністрації Одеської області, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2021 року в складі судді Ульяніч І.В. , 
установив:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, розірвання договору  про утримання та виховання дитини і стягнення аліментів на утримання дитини.
У листопаді 2020 ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. 
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2020 року зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом.
09.02.2021 до суду надійшла заява ОСОБА_2 про забезпечення зустрічного позову шляхом заборони ОСОБА_1 та будь-якій іншій особі, яка діє в її інтересах, вчиняти будь-які дії, спрямовані на переведення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з Комунального закладу «Харківська спеціалізована школа ІІ-ІІІ ступенів № 3 Харківської міської ради Харківської області» на навчання до будь-якого іншого навчального закладу без згоди ОСОБА_2 та зобов`язання ОСОБА_1 забезпечити явку малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної суботи з 10-00 год. до 17-00 год. за адресою: АДРЕСА_1 , для проведення спільних зустрічей з ОСОБА_2 .
Заява мотивована тим, що на даний час у зв`язку з новими обставинами подальша відсутність та неможливість спілкування ОСОБА_2 із донькою ОСОБА_3 , а також її можливий переїзд до міста Одеси без його згоди унеможливить або значно утруднить виконання рішення суду у разі задоволення його зустрічного позову про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. ОСОБА_2 уважає, що ОСОБА_1 намагається перевести їх доньку на навчання до міста Одеси, отже, змінити її місце проживання з м. Харкова на м. Одеса. Цим діями вона порушує умови Договору про утримання та виховання дитини від 26.06.2018, що свідчить про прямий зв`язок з предметом позову у частині визначення місця проживання дитини. Крім того, у разі невжиття судом заходів забезпечення позову, донька остаточно переїде до Одеси за місцем навчання та уклад її життя зміниться. Тому у випадку задоволення зустрічного позову та встановлення місця проживання ОСОБА_4 з позивачем за зустрічним позовом рішення суду буде неможливо виконати. А саме, доньці доведеться знову переїжджати до міста Харкова та змінювати школу, друзів, ритм свого життя, що як наслідок, буде для неї великим стресом та може негативно відобразитись на її подальшому житті.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2021 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення її позову.
Ухвала мотивована тим, що між сторонами виник спір про визначення місця проживання дитини. В заяві про забезпечення позову позивач по зустрічному позову посилається на те, що відповідач перешкоджає йому у спілкуванні із дитиною та має намір перевезти її до міста Одеси без його згоди, при цьому сама відповідач мешкає в м. Одесі, а дитина в м. Харкові. Оскільки судом не розглядаються вимоги щодо усунення перешкод у спілкуванні із дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини, відсутній зв`язок між обраним заявником заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Крім того, позивачем за зустрічним позовом не доведено, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі невжиття таких заходів.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом усіх обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, заяву про забезпечення позову задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що у разі переведення дитини на навчання до міста Одеси, вона апріорі вимушена буде переїхати до іншого міста, що в свою чергу є порушенням діючого між сторонами договору від 26.06.2018, який є дійсним. Крім того, змінюється фактичне місця проживання дитини, що, на думку апелянта, знаходиться у прямому зв`язку з позовною вимогою про визначення місця проживання дитини. ОСОБА_2 уважає, що судом першої інстанції не враховано, що на даний час через постійні переїзди з міста Харкова до міста Одеси та навпаки, дитина не відвідує школу, факультативні заняття з англійської мови, гуртки, які вона мала змогу відвідувати, поки жила з ним. ОСОБА_1 намагається без його згоди забрати дитину до м. Одеси, змінивши все її переднє життя, оскільки донька 11 років проживала у м. Харкові, де знаходяться її друзі, родина, школа, гуртки тощо. Також апелянт вважає, що судом не враховано, що у разі переведення дитини на навчання до м. Одеси та подальший переїзд, ОСОБА_2 втратить останню можливість бачити доньку. Вказані дії ОСОБА_1 суперечать вимогам Договору між батьками про утримання та виховання дитини від 26.06.2018, відповідно до умов якого дитина проживає з батьком. Однією з вимог позовної заяви ОСОБА_1 є розірвання цього договору, проте до винесення судом рішення у справі договір є дійсним відповідно презумпції правомірності правочину, передбаченої ст. 4 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України). Також суд не врахував, що ОСОБА_2 майже рік не має можливості спілкуватися з донькою. Розгляд справи триває вже чотири місяці, а по суті справа ще не почала розглядатися. Дитині наразі 11 років та тривалий період відсутності спілкування з батьком у цьому віці може спричинити ще більш відчужене ставлення дитини до батька, що в свою чергу може зробити неможливим виконання рішення суду про задоволення зустрічного позову. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, ухвалу суду від 11.02.2021 - залишити без змін. Посилається на те, що шлюб між сторонами у справі розірвано 01.11.2018. ОСОБА_1 дійсно працювала в різних містах України, однак увесь вільний час приділяла доньці. 26.06.2018 між сторонами укладений нотаріальний договір про участь батьків у вихованні дитини, однак ОСОБА_2 постійно намагався маніпулювати нею, забороняв ОСОБА_6 спілкуватися та зустрічатися з матір`ю. Донька неодноразово висловлювала думку про те, що не бажає їхати до батька та не бажає до нього повертатися, про що ОСОБА_2 обізнаний. Мати дитину не ховає, батько може вільно спілкуватися з доньккою, однак на разі він маючи цю можливість не спілкується з дитиною та не цікавиться її життям. Донька неодноразово висловлювала бажання жити з матір`ю в м. Одеса, свої бажання та наміри вона підтвердила при зустрічі з інспектором Департаменту служб у правах дітей Харківської міської ради. Судом не розглядаються вимоги про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні доньки, у зв`язку з чим відсутній зв`язок між запропонованим позивачем за зустрічним позовом видом забезпечення позову та предметом його позовної заяви. 
Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову – це фактично гарантія захисту прав позивача, що гарантує в майбутньому належне виконання судового рішення, оскільки забезпеченню підлягає матеріально-правова вимога до відповідача, реалізація якої без вжиття заходів із забезпечення позову може бути неможливою. Предмет забезпечення позову – виключно матеріально-правова вимога (майнового чи немайнового характеру), що утворює предмет позову, який надалі підлягає виконанню.
У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Згідно з п. п. 2, 3, 4, 10 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема,  забороною вчиняти певні дії;  встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; інші заходи у випадках, передбачені законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Аналізуючи зміст вищевказаних норм права, дослідивши обставини справи та матеріали контрольного провадження, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для вжиття заявлених ОСОБА_2 заходів забезпечення позову. 
Судом правильно визначений характер спірних правовідносин та предмет спору, що виник з приводу визначення місця проживання дитини, ОСОБА_3 , 2010 року народження. Тому судова колегія погоджується з висновком суду , що запропонований ОСОБА_2 вид забезпечення зустрічного позову у вигляді покладення на ОСОБА_1 обов`язку забезпечити явку малолітньої ОСОБА_3 кожної суботи за місцем його проживання для спільних зустрічей та заборони ОСОБА_1 вчиняти дії по переведенню дитини з закладу освіти у м. Харкові не стосуються предмету спору, що розглядається судом, і фактично направлені забезпечення реалізації батьком свого права брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною.
Враховуючи викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_2 належить залишити без задоволення, а ухвалу суду – залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд - 
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2021 рокузалишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 29 липня 2021 року. 

Головуючий                                                                 О.Ю. Тичкова

Судді                                                                 С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук