Постанова
Іменем України
 
08 липня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 154/1425/20
провадження № 61-17774св20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С.
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимир-Волинський,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 04 серпня 2020 року у складі судді Вітера І. Р. та постанову Волинського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Киці С. І., Здрилюк О. І., Шевчук Л. Я.,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський (далі –КЕВ м. Володимир-Волинський) про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що     ОСОБА_1 є військовослужбовцем, має вислугу у Збройних Силах України повних 25 років. Проходив військову службу на території Автономної Республіки Крим, проте після анексії був передислокованим та продовжив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (м. Луцьк), має статус внутрішньо переміщеної особи. Брав участь в антитерористичній операції у Донецькій і Луганській областях, має статус учасника бойових дій. 
З31 серпня 1998 року позивач перебуває на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 для отримання житла. Ним не було використано право на безоплатну приватизацію житла.
У відповідності до договору від 02 грудня 2019 року позивачу було надано у користування службову двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , балансоутримувачем якої є КЕВ м. Володимир-Волинського.Проведеною 24 квітня 2020 року перевіркою житловою комісією військової частини встановлено, що позивач потребує поліпшення житлових умов.
13лютого 2020 року позивач звернувся з рапортом до відповідача, в якому просив виключити вказану квартиру із числа службових та надати її йому та членам його сім`ї для постійного проживання. Аргументував тим, що має на це право відповідно до статті 47 Конституції України, за якою кожен маєправо на житло, а громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Крім того, вказав на норми законодавства, за якими він як військовослужбовець, який брав безпосередню участь в АТО, має вислугу на військовій службі 25 років, перебуває на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, повинен бути забезпеченим разом із своєю сім`єю квартирою. Таке забезпечення може відбутись шляхом виключення квартири, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 з числа службових та надання її йому та членам сім`ї для постійного проживання. Листом № 22/459 від 26 лютого 2020 року отримав відмову відповідача у виключенні квартири з числа службових. 
Просиввизнати протиправною відмову КЕВ м. Володимир-Волинський, викладену у листі від 26 лютого 2020 року № 22/459 про неможливість виключення із числа службових двокімнатноїквартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язати КЕВ м. Володимир-Волинський, як балансоутримувача, виключити із числа службового житлове приміщення даної квартири у порядку встановленому вимогами Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженоїнаказом Міністерства оборони № 380 від 31 липня 2018 року, та надати зазначене житлове приміщення позивачу для постійного проживання відповідно до вимог чинного законодавства. 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 04 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, позивач ОСОБА_1  отримав квартиру у тимчасове користування на договірних засадах як службове (штатно-посадове житло) з підстав, що виникли внаслідок прийняття наказу Міністра оборони України від 31 січня 2019 року № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців ЗС України». Позовні вимоги є передчасними, штатно-посадове (службове) житло надавалося позивачу в порядку проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, даний експеримент триває і на даний час, таким, що суперечить чинному законодавству України не визнавався.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
У серпні 2020 року ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу в якій, вказуючи на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Постановою Волинського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 04серпня 2020 року залишено без змін.
Постанова суду мотивована тим, що позивачу не надавалось в установленому законодавством порядку службове житлове приміщення, не видавався ордер на житло, а тому немає підстав виключати його з числа службових. Позивач залишився на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 для отримання житла.
Що стосується позовної вимоги про зобов`язання КЕВ м. Володимир-Волинський, як балансоутримувача, виключити із числа службового житлове приміщення даної квартири у порядку встановленому вимогами Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони № 380 від 31 липня 2018 року, то квартирно-експлуатаційний орган Міністерства оборони України не має повноважень для виключення житлових приміщень з числа службових, оскільки відповідно абзацу 2 пункту 10 Інструкції № 380 – виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком. Власне виключення є прерогативою органу місцевого самоврядування.Законодавством чітко врегульований порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями і механізм виключення житла з числа службового, а вирішення питання про виключення квартири зі службового фонду не входить до повноважень квартирно-експлуатаційного відділу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У листопаді 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій, у якій, з урахуванням уточнень, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу з Володимир-Волинського міського суду Волинської області.
04 січня 2021 року до Верховного Суду надійшла витребовувана справа. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі, обґрунтовуючи неправильність застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник, в аспекті підстав та випадків касаційного оскарження, посилається на: 
– застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норм права (зокрема статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» положень Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 03 серпня 2006 року та Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380) без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 636/1514/19;
– судом апеляційної інстанції розглянуто справу також без врахування правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 636/1527/19, відповідно до якого КЕВ повинен надати докази на підтвердження обґрунтованості відмови у поданні клопотання за заявою військовослужбовця про розгляд питання про виключення житла з числа службового (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
– не дослідження судом апеляційної інстанції та не надання правової оцінки доказам у справі; необґрунтоване відхилення клопотання про дослідження, огляд та долучення письмового доказу, щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме Витягу з Рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 19 червня 2019 року №377-1, яким підтверджується фактичний статус житлового приміщення, як службового житла. Також заявник посилається на встановлення обставин, що мають суттєве значення для вирішення справи, на підставі недопустимих доказів (пункти 1, 3, 4 частини третьої статті 411, пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу відповідач зазначав, що суди попередніх інстанцій на підставі доказів поданих сторонами зробили правильний висновок, що право користування позивача квартирою за адресою АДРЕСА_1 виникло на підставі договору про користування від 02 грудня 2019 року, а не договору найму (який укладається у разі наданнявійськовослужбовцю службового житлового приміщення на підставі ордеру виданого виконавчим комітетом місцевої ради).
На підставі доказів досліджених у ході судового розгляду судом було обґрунтовано зазначено, що у матеріалах позову відсутнє рішення командира (житлової комісії) військової частини НОМЕР_1 про надання позивачу службового житлового приміщення, що являється початковим етапом процедури передбаченої Інструкцією № 380. З огляду на норми даного нормативно-правового акту принцип черговості не застосовувався при наданні позивачу квартири для тимчасового користування. Наказ № 40 виступає єдиним нормативним відомчим актом, який регулює правовідносини щодо тимчасового користування житловими приміщеннями закріпленими за посадами військових частин. Оскільки, жодним правовим актом не визначено можливості та порядку отримання військовослужбовцем для постійного проживання житла, яке було передане йому у тимчасове користування на договірних умовах у зв`язку із проведенням експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.
Посилання касатора на незастосуванням судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного суду від 04 березня 2020 року у справі № 636/1514/19 та від 15 липня 2020 року у справі № 636/1527/19 є помилковими, оскільки правовідносини, які розглядались у вказаних постановах суду касаційної інстанції, не є аналогічними до спірних відносин даної справи.
Позивач неправомірно зазначає про не дослідження судом апеляційної інстанції та не надання правової оцінки доказу у справі – необґрунтоване відхилення клопотання про дослідження, огляд та долучення письмового доказу, щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (витяг рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 19 червня 2019 року № 377-1, яким підтверджується фактичний статус житлового приміщення, як службового житла). Натомість позивачем не було надано доказів щодо його звернення до Луцької міської ради про надання інформації щодо статусу квартири, відсутнє клопотання про витребування такої інформації у виконкомі міської ради тощо.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Судом встановлено, що   ОСОБА_1  безперервно проходить військову службу у Збройних Силах України з 01 серпня 1994 року, що підтверджується витягом із його послужного списку.
З 20 березня 2013 року по 11 березня 2016 року проходив військову службу на посаді командира роти охорони військової частини НОМЕР_2 , яка до анексії Автономної Республіки Крим у 2014 році дислокувалась у м. Севастополь, а надалі була передислокована у м. Миколаїв.
Відповідно до відміток у паспорті громадянина України позивача серії НОМЕР_3 про реєстрацію, його місце проживання в період з 09 квітня 2013 року по 21 травня 2014 року було зареєстроване у військовій частині НОМЕР_2 (м. Севастополь), а надалі до 14 серпня 2018 року він проживав та був зареєстрований у м. Миколаїв.
Довідка № 0000597700 від 15 серпня 2018 року є підтвердженням того, що позивач  ОСОБА_1 взятий на облік Департаментом соціальної політики Луцької міської ради як внутрішньо переміщена особа.
Копією посвідчення серії НОМЕР_4 підтверджується те, що позивач  ОСОБА_1 є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.
Відмітками у паспорті громадянина України позивача серії НОМЕР_3 про реєстрацію проживання також підтверджено, що з 14 серпня 2018 року ОСОБА_1  проживає за адресою: АДРЕСА_2 (місце розташування військової частини).
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1  перебуває на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 з 31 серпня 1998 року складом сім`ї 3 особи. Проживає за адресою:  АДРЕСА_1 та зареєстрований за адресою:  АДРЕСА_2 .
31 січня 2019 року Міністром оборони України видано наказ № 40 про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України. У відповідності до нього начальнику Головного КЕУ Збройних Сил України наказано розробити та затвердити порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.
01 лютого 2019 року начальником Головного КЕУ Збройних Сил України затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, з якого вбачається, що до службового (штатно-посадового) житла можуть бути віднесені житлові приміщення, які вже мають статус службових, житлові приміщення в об`єктах нового будівництва, реконструкції, придбані, набуті в порядку, передбаченому законодавством, на які зареєстровано право власності за Міністерством оборони України. Житлові приміщення включаються до службового (штатно-посадового) житла рішенням заступника Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) за поданням Головного КЕУ Збройних Сил України. Приймання-передача службового (штатно-посадового) житла на баланс квартирно-експлуатаційного органу та закріплення його за військовою частиною на праві оперативного управління проводиться на підставі наказу Міністерства оборони України, а в подальшому акту приймання-передачі основних засобів, передається документація на таке житло.
Відповідно до поданої відповідачем копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 161106092 від 26 березня 2019 року квартира за адресою:  АДРЕСА_1 , перебуває у державній власності Міністерства оборони України. Також вона включена до списків придбаного Міністерством оборони України у 2018 році штатно-посадового житла, які передано для розподілу Західним територіальним КЕУ до КЕВ м. Володимир-Волинського у відповідності до листа № 515/1/1250/245 від 19 березня 2019 року на підставі розпорядження Головного КЕУ № 303/4569 від 19 березня 2019 року на виконання рішення заступника Міністра оборони України № 4178/3 від 13 березня 2019 року щодо розподілу штатно-посадового житла. За вказаними списками квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , закріплено за військовою частиною НОМЕР_1 на праві оперативного управління.
02 грудня 2019 року між військовою частиною НОМЕР_1 в особі командира    ОСОБА_2 (управитель) та військовослужбовцем Збройних Сил України старшим помічником начальника штабу військової частини НОМЕР_1 майором Вовком А. Г. (користувач) укладено договір про те, що управитель надає користувачу на строк проходження ним служби на посаді старшого помічника начальника штабу військової частини НОМЕР_1 для проживання житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
13 лютого 2020 року позивач звернувсяз рапортом до Начальника КЕВ, в якому у зв`язку з наявністю в нього вислуги на військовій службі понад 20 років, просив: виключити квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , з числа службових для забезпечення його житловим приміщенням для постійного проживання; подати відповідне клопотання для виключення квартири за адресою: АДРЕСА_1 з числа службових згідно вимог чинного законодавства України.
26 лютого 2020 року за № 22/459   ОСОБА_1  було надано відповідь на його рапорт про неможливість виключення даного житла із числа службових, оскільки його було надано позивачу в тимчасове користування на договірних умовах в якості штатно-посадового житла на виконання наказу № 40 від 31 січня 2019 року Міністра оборони України, без створення для нього і членів його сім`ї будь-яких інших прав на житлове приміщення.
На підставі довідки про перевірку житлових умов, складеної житловою комісією 24 квітня 2020 року, позивач   ОСОБА_1 , який проживає за адресою:  АДРЕСА_1 потребує поліпшення житлових умов, а аналогічною довідкою від 03 червня 2020 року житлової комісії стверджується, що у зв`язку з вислугою понад 20 років позивач має право на поліпшення житлових умов у виді отримання житла у постійне користування.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені підпунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частини першої статті 31 ЖК Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, ЖК та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР, Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.
Згідно із статтею 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення.
Пунктом 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, передбачено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.
Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.
Пунктом 8 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081, встановлено, що житлове приміщення включається до числа службового згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини, погодженого з квартирно-експлуатаційним органом.
При цьому житлове приміщення виключається з числа службового, якщо відпала потреба в його використанні, а також якщо в установленому порядку його виключено з числа житлових приміщень. Виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу (пункт 11 зазначеного порядку).
Наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, затверджено Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, яку було зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06 вересня 2018 року за № 1020/32472.
За нормами Розділу VII Інструкції № 380, особи, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, забезпечуються жилим приміщенням згідно з чергою у військовій частині, що визначається часом зарахування на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання житлових приміщень, або до списків осіб, які користуються правом позачергового одержання житлових приміщень) за рішенням житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії), яке затверджується наказом командира військової частини.
31 січня 2019 року Міністром оборони України видано наказ № 40 про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України. У відповідності до нього начальнику Головного КЕУ Збройних Сил України наказано розробити та затвердити порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.
01 лютого 2019 року начальником Головного КЕУ Збройних Сил України затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, з якого вбачається, що до службового (штатно-посадового) житла можуть бути віднесені житлові приміщення, які вже мають статус службових, житлові приміщення в об`єктах нового будівництва, реконструкції, придбані, набуті в порядку, передбаченому законодавством, на які зареєстровано право власності за Міністерством оборони України. Житлові приміщення включаються до службового (штатно-посадового) житла рішенням заступника Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) за поданням Головного КЕУ Збройних Сил України. Приймання-передача службового (штатно-посадового) житла на баланс квартирно-експлуатаційного органу та закріплення його за військовою частиною на праві оперативного управління проводиться на підставі наказу Міністерства оборони України, а в подальшому акту приймання-передачі основних засобів, передається документація на таке житло.
Наказ командира військової частини про закріплення службового (штатно-посадового) житла за відповідними посадами є підставою для укладення договору про надання в користування такого житла конкретному військовослужбовцю.
02 грудня 2019 року між військовою частиною НОМЕР_1 в особі командира  ОСОБА_2 (управитель) та військовослужбовцем Збройних Сил України старшим помічником начальника штабу військової частини НОМЕР_1 майором  ОСОБА_1  (користувач) укладено договір про те, що управитель надає користувачу на строк проходження ним служби на посаді старшого помічника начальника штабу військової частини НОМЕР_1 для проживання житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з п. 3.1. договору користувач зобов`язаний використовувати житлове приміщення виключно для проживання. 
Відповідно до п. 7.1 договору зазначено, що його укладення не створює для користувача та членів його сім`ї будь-яких інших прав на отримане у користування житлове приміщення, крім права тимчасового користування. Житлове приміщення не підлягає піднайму, бронюванню, приватизації, даруванню, викупу, передачі у заставу або займу чи в користування третім особам.
За статтями 627, 629 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
З вищевказаного вбачається, що ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем та має вислугу на військовій службі більше 20 років, перебуває на квартирному обліку більше 20 років (з 31 серпня 1998 року), потребує поліпшення житлових умов, має беззаперечне право на отримання житла для постійного проживання його та членів його сім`ї або за його бажанням грошової компенсації за належне йому для отримання жиле приміщення, однак договір від 02 грудня 2019 року, укладений між позивачем та військовою частино НОМЕР_1 в особі командира ОСОБА_2 , не надає користувачу та членам його сім`ї права реєструвати місце проживання за адресою житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та не є підставою для державної реєстрації речових прав на нього за користувачем та членами його сім`ї. 
Таким чином суд дійшов правильного висновку про те, що право користування позивача квартирою виникло на підставі договору користування від 02 грудня 2019 року, ордер на житло не видавався, тому немає підстав виключати його з числа службових. 
Доводи касаційної скарги про те, що позивач отримав спірну квартиру у порядку черговості за процедурою, визначеною Інструкцією № 380, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки у матеріалах справи відсутнє рішення командира (житлової комісії) військової частини НОМЕР_1 про надання позивачу службового житлового приміщення, що являється початковим етапом процедури, яка передбачена Інструкцією № 380. З огляду на норми даного нормативно-правового акту принцип черговості не застосовувався при наданні позивачу квартири для тимчасового користування. Наказ № 40 виступає єдиним нормативним відомчим актом, який регулює правовідносини щодо тимчасового користування житловими приміщеннями закріпленими за посадами військових частин. Законодавством не передбачено отримання військовослужбовцем для постійного проживання житла, яке було передане йому у тимчасове користування на договірних умовах у зв’язку з проведенням експерименту із забезпечення службовим житлом.
Доводи касаційної скарги щодо неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків викладених у постановах Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 636/1514/19 та від 15 липня 2020 року у справі № 636/1527/19, оскільки правовідносини, які розглядались у вказаних справах, не є аналогічними до спірних правовідносин цієї справи.
Доводи касаційної скарги щодо не дослідження судом апеляційної інстанції та не надання правової оцінки доказам у справі, зокрема, витягу з рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 19 червня 2019 року № 377-1, яким підтверджується фактичний статус житлового приміщення як службового житла, спростовуються тим, що до суду першої інстанції не надавалось доказу про звернення позивача до Луцької міської ради щодо надання інформації про статус квартири.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, з урахуванням зазначених вище положень закону, фактичних обставин справи, надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам та дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьоїстатті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої та апеляційної інстанцій– без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 04 серпня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                Є. В. Петров
 
                                                                                                          А. А. Калараш
 
                                                                                                          О. С. Ткачук