Справа № 308/307/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       14 вересня 2021 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого судді:Джуги С.Д.
       суддів: Фазикош Г.В., Куштана Б.П.        
       з участю секретаря: Кекерчень М.І.
       розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Козакова Мирослава Володимирівна , та апеляційної скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2020 року у складі судді Дергачової Н.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Закарпатській області, Державної казначейської служби про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями працівників патрульної поліції,- 
встановив:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом та просив:
-визнати дії управління патрульної поліції у Закарпатській області про застосування щодо нього 12.09.2018р. процесуальних дій у вигляді складення протоколів про адміністративні правопорушення ОБ № 0408060, АА № 092210, ГП № 129062, постанови про накладення адміністративного штрафу НК № 335928 та застосуванні при цьому превентивних поліцейських заходів та поліцейських заходів примусу - незаконними.
-стягнути на його користь за рахунок коштів державного бюджету з Державної казначейської служби України в порядку відшкодування: матеріальну шкоду в сумі 22 000 грн.; моральну шкоду в сумі 329 530 грн. у розмірі, що еквівалентне 12 000Є за курсом НБУ на час ухвалення судового рішення.
В обґрунтування позову позивач зазначив наступне.
12.09.2018 р. працівники Управління патрульної поліції в Закарпатській області (відповідач №1) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в м. Ужгороді близько 14:40 зупинили автомобіль "LANDROVERRANGE", реєстраційний номер НОМЕР_1 , під його керуванням спочатку на проспекті Свободи, а згодом на вул. Капушанській. В останньому місці зупинки вказані працівники поліції застосували спеціальні засоби, споряджені речовинами сльозогінної та дратівливої дії, а також затримали позивача та транспортний засіб.
В той же день відповідач №1 склав щодо нього:
-постанову НК№335928, згідно якої він за порушення п. 9.2 "б" Правил дорожнього руху (неувімкнення покажчика повороту ліворуч при зміні руху транспортного засобу) був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 425 грн.;
-протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ № 0408060 про вчинення правопорушення, передбаченого ст. 122- КУпАП (невиконання водієм вимог поліцейського про зупинку транспортного засобу),
-протокол про адміністративне правопорушення серії АА № 092210 про вчинення правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП (висловлювання нецензурною лайкою у громадському місці),
-протокол про адміністративне правопорушення серії ГП № 129062 про вчинення правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП (непокора та погроза щодо поліцейських).
Отже, управління патрульної поліції в Закарпатській області в особі двох її поліцейських притягнуло позивача до 4-х самостійних видів адміністративних правопорушень.
Рішенням Тячівського районного суду від 27.02.2019р. (справа №307/3781/18, провадження №2а/307/7/19) постанова відповідача № 1 серії НК №335928 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладення адміністративного штрафу у розмірі 425 грн. - скасована за відсутністю у його діях складу адміністративного порушення.
Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 18.06.2019р. (справа №308/1409/18, провадження №3/308/5723/18) протоколи відповідача №1 серії АА №092210 та серії ГП №129062 визнані безпідставними, а провадження у об`єднаній справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст.ст. 173 та 185 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 05.07.2019р. (справа №308/10623/18) протокол відповідача № 1 серії ОБ № 0408060 визнаний безпідставним, а провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Усі зазначені вище судові рішення набули чинності.
Як встановлено судовим рішенням позивач не порушував Правила дорожнього руху, тому застосування поліцейськими таких превентивних поліцейських заходів як перевірка документів особи, опитування особи та зупинення транспортного засобу, які передбачені ст.ст. 31, 32, 33, 35 Закону України № 580-УІІІ від 02.07.2015р., як вважає позивач, було незаконним та порушило його право на повагу до гідності особи.
Через деякий час при затриманні його та транспортного засобу, а також складенні 3-х протоколів про адміністративні правопорушення працівники відповідача № 1, як вважає позивач, вдруге вчинили незаконні дії, які обмежили та порушили його права, передбачені ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - право на повагу до гідності особи.
Як було встановлено судовими рішеннями непокору працівникам поліції позивач не вчиняв, погрози щодо них не висловлював, нецензурну лайку у громадському місці не вживав.
Враховуючи викладене, застосування поліцейськими щодо нього заходів примусу у вигляді використання засобів, споряджених речовинами слізогінної та дратівливої дії, передбачених ст.ст. 42, 45 Закону України № 580-VIII від 02.07.2015р. призвели до нелюдського та такого, що принижувало його гідність, поводженню.
Відповідно до вимог ст. 3 ЗУ № 266/94-ВР від 01.12.1994р. громадянинові у зв`язку з цим відшкодовуються, зокрема, грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянинові, суми сплачені за надання юридичної допомоги, а також моральна шкода.
Наявність матеріальної шкоди позивач обґрунтовує тим, що для повної юридичної реабілітації свого імені він здійснив 11 таких поїздок, а саме:
13.09.2018р. - в управління патрульної поліції м. Ужгорода та Мукачево, 19.09.2018р. - до начальника управління патрульної поліції ДППУ в Закарпатській області,
28.09.2018р. - у прокуратуру Закарпатської області,
03.10.2018р. - до начальника Департаменту патрульної поліції,
29.11.2018р. - у Головне управління національної поліції;
02.11.2018р. 06.12.2018р., 12.12.2018р., 28.02.2019р., 10.04.2019р. (п`ять разів) - до Ужгородського міськрайонного суду в судові засідання,
05.07.2019р.- до Закарпатського апеляційного суду.
Вказані обставини стверджуються копіями його звернень з печатками зазначених вище установ щодо дати їх прийняття з особистого прийому, копіями судових повісток та судових рішень.
За кожну поїздку з м. Тячева до м. Ужгород (туди і у зворотному напрямку) позивач зазначив, що витрачав згідно договору з ФГ "Добруник" по 2 000 грн.
Отже, його витрати, пов`язані з незаконними діями відповідача № 1 та необхідністю доведення їх незаконності за період з 12.08.2018р. по 05.07.2019р. (11 поїздок х 2000 грн. = 22 000 грн.) Вказані обставини стверджуються умовами договору № 7 від 15.09.2018р.
У даній справі моральна шкода є наслідком порушення органом державної влади його прав, передбачених ст. 28 Конституції, ст. 3 Конвенції щодо заборони нелюдського або такого, що принижує гідність поводження, тобто порушення немайнових прав, які закріплені в основному законі країни та гарантовані міжнародно-правовим документом, ратифікованим Україною.
Позивач вважає, що моральна шкода полягає у тому, що при відсутності в його діях жодного з 4-х інкримінованих поліцією адміністративних правопорушень працівники відповідача № 1,
-публічно принизили його - ветерана органів внутрішніх справ, двічі зупинивши авто під його керуванням, безпідставно звинуватили його у присутності сторонніх людей у порушенні ПДР та непокорі їм,
-будучи обізнаними про стан його здоров`я (перенесену складну операцію серця) застосували до нього, хворої людини, інваліда 2-ої групи, вкрай шкідливий захід примусу у вигляді засобу, спорядженого речовинами слізогінної та дратівливої дії, який був небезпечним у даній ситуації,
-в результаті незаконних дій поліцейських він опинився в лікарні, змушений був проходити додатковий курс лікування для відновлення свого попереднього стану здоров`я,
-для захисту свого права, передбаченого ст. 28 Конституції України, ст. 3 Європейської Конвенції він змушений був виїжджати до м. Ужгород та звертатися зі скаргами, позовами, заявами до керівництва відповідача № 1, в прокуратуру області, департамент внутрішньої безпеки Закарпатського управління НПУ, Ужгородський міськрайонний суд, Закарпатській апеляційний суд, залучаючи для нього професійних юристів, а також захищати свої порушені права в Тячівському районному суді,
-він приймав участь у всіх судових засіданнях вказаних судів, доводячи свою невинуватість при розгляді справ про адміністративні правопорушення,
-на свою медичну та юридичну реабілітацію позивач витратив 8 календарних місяців, перебуваючи увесь цей час у постійній напрузі та переносячи психо-емоційне навантаження.
Вказані обставини стверджуються медичною документацією п`яти медичних установ м.м. Києва, Ужгорода, Тячева, трьома судовими рішеннями місцевих судів області та Закарпатського апеляційного суду.
Позивач вважає, що сукупність зазначених вище обставин свідчить про те, що неправомірні дії та рішення працівників відповідача № 1 завдали йому моральної шкоди, період якої тривав з 12.09.2018р. до 05.07.2019р., тобто з часу незаконного застосування поліцейськими щодо нього заходів примусу до винесення судом останнього виправдувального щодо нього судового рішення.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.02.2020 року судом було прийнято до розгляду заяву представника позивача Козакової М.В. , про зменшення розміру позовних вимог у цивільній справі № 308/307/20, за якою вона остаточно просила суд: стягнути на користь позивача ОСОБА_1 за рахунок коштів державного бюджету з Державної казначейської служби України в порядку відшкодування матеріальну шкоду в сумі 22 000 грн.; моральну шкоду в сумі 329 530 грн. у розмірі, що еквівалентне 12 000 Є за курсом НБУ на час ухвалення судового рішення; судові витрати, остаточний розмір яких буде визначено протягом 5 днів після ухвалення рішення у даній справі.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 , на відшкодування моральної шкоди 8 000,00 грн. (вісім тисяч гривень 00 копійок). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Козакова М.В., просить дане рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вказано, що суд не врахував договір укладений 15.09.2018 року з ФК «Добруник» про надання транспортних послуг і безпідставно відмовив у стягненні 22 000 грн.; при визначені розміру моральної шкоди суд не врахував характер вчинених щодо нього порушень та практику ЄСПЛ, який у подібних випадках стягував на користь заявників від 3000Є до 85 000Є, а тому, оскільки відповідач №1 допустив нелюдське та таке , що принижує гідність поводження щодо нього , склавши при цьому 3 протоколи про адміністративне правопорушення, то мінімальний розмір моральної шкоди повинен бути збільшений у тричі і має становити 9000Є (3000Є х3). 
В апеляційній скарзі Департамент патрульної поліції просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вказано, що суд неправильно застосував Закон «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який у даному випадку застосуванню не підлягає та не врахував вставлену законом процедуру відшкодування шкоди; судом також не враховано, що дії працівників поліції досліджувалися в межах кримінального провадження та яке було закрито, що підтверджує правомірність дій працівників поліції; суд неправильно дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.
У відзиві на апеляцію позивача відповідач Департамент патрульної поліції вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників апелянтів, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, вважає, що такі не підлягають задоволенню, виходячи з наступних доводів.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Матеріалами справи встановлено, що 12 вересня 2018 року відносно позивача - ОСОБА_1 були складені три протоколи про адміністративне правопорушення:
-серії БД № 408060 за ст. 122-2 КУпАП із зазначенням наступних обставин вчинення адміністративного правопорушення: «12.09.2018 року о 14 год. 40 хв. в м. Ужгород, вул. Комендаря, 15, водій гр. ОСОБА_1 керував т.з. Land Rover - Land Rover днз НОМЕР_4 , на вимогу працівника поліції про зупинку ТЗ, подану завчасно спец сигналом червоного та синього кольору та звуковим сигналом не зупинився. Був затриманий шляхом переслідування на патрульному тз д.н.з. НОМЕР_5 на синьому фоні Mitsubishi outlender по вул. Капушанська, 92 ».
-серії НОМЕР_6 за ст. 173 КУпАП із зазначенням наступних обставин вчинення адміністративного правопорушення: «12.09.2018 року близько 14 год. 50 хв. в м. Ужгород, вул. Капушанська, 92 , гр. ОСОБА_1 перебуваючи в громадському місці висловлювався нецензурною лайкою в тому числі на адресу працівників поліції лейтенанта ОСОБА_3 та сержанта ОСОБА_4 при виконанні ними службових обов`язків.»;
-серії ГП № 129062 - взагалі не читабельний, тому не може бути досліджений судом;
-а також, постанова НК № 335928, за ч. 2 ст. 122 КУпАП України із зазначенням наступних обставин вчинення адміністративного правопорушення: «12.09.2018 року 14 год. 40 хв. в м. Ужгород, по вул. В.Командаря, 15, під час зміни напрямку руху не вімкнув покажчик повороту ліворуч, чим порушив п. 9.2 «б» ПДР України».
Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 27.02.2019 року у справі № 307/3781/18 адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Закарпатській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі було задоволено, постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режим серії НК № 335928 від 12 вересня 2018 року, якою ОСОБА_1 притягнено до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2  ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425 гривень - скасовано.
При цьому судом встановлено наступні обставини.
Системний аналіз положень КУпАП дає підстави для висновку, що якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа зобов`язана здобути докази винуватості особи у вчиненні правопорушення.
Відповідно до матеріалів адміністративної справи протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складався попри те, що позивач заперечував свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.
Будь-яких належних доказів правомірності оспорюваної постанови як того вимагає ч. 2 ст. 77 КАС України, зокрема, відеозаписів з камери нагрудного відеореєстратора інспектора патрульної поліції чи фотофіксації даної події, відповідачем суду не представлено, більше того, відповідач жодного разу не з`явився в судові засідання та не надав на запит суду справу про притягнення позивача до адміністративної відповідальності по даній постанові.
На підставі наведеного суд прийшов до висновку, що відповідачем неправомірно притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та помилково накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.
Також складену інспектором поліції постанову за наведених обставин не можна вважати належним і допустимим доказом по справі.
Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.06.2019 року у справі № 308/14091/18 було об`єднано в одне провадження адміністративні справи про притягнення до адміністративної відповідальності гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ст. 173 КУпАП (№ справи 308/14093/19 пров. №3/308/5724/18) та про притягнення до адміністративної відповідальності гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ст. 185 КУпАП (№ справи 308/14091/18 провадження № 3/308/5723/18) та присвоєно єдиний номер № 308/14091/18 провадження № 3/308/5723/18. Провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , за ст. 173 та ст. 185 КУпАП - закрите за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП та ст. 185 КУпАП.
При цьому судом встановлено, що суть інкримінованого ОСОБА_1 правопорушення з кваліфікацією його дій за ст. 185 та ст. 173 КУпАП є сумнівною, що суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що вина особи повинна бути обґрунтована доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, а відтак це дає правові підстави констатувати, що у справі відсутні об`єктивні та належні докази на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 173 та ст. 185 КУпАП, в зв`язку з чим провадження у справі підлягає закриттю.
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 05.07.2019 року у справі № 308/10623/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, постанову Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 березня 2019 року, якою провадження в справі за ст. 122-2 КУпАП щодо ОСОБА_1 закрито на підставі ст. 38 КУпАП - змінено, провадження в справі щодо ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП.
При цьому судом апеляційної інстанції встановлено наступне.
З матеріалів справи убачається, що постановою Тячівського районного суду від 11.12.2018 протокол про адміністративне правопорушення був повернутий для належного оформлення щодо місця вчинення правопорушення( а.с. 29-31). Після його повторного надходження, убачається, що суд не з`ясував якими саме доказами доведена вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, у постанові не розкрив зміст доказів на які зіслався у своєму висновку про доведеність вини, не навів пояснень ОСОБА_1 щодо заперечення ним вини та фактичних обставин події, не мотивував, якими доказами спростовуються його пояснення. Крім того, судом залишено поза увагою те, що ОСОБА_1 на час розгляду справи про адміністративне правопорушення оскаржив факт вчинення ним правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 122 КУпАП, у зв`язку з чим на нього був і складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 122-2 КУпАП, а тому дійшов поспішного висновку про наявність складу правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП.
Ст. 122-2 КУпАП передбачена відповідальність за невиконання водіями вимог поліцейського про зупинку транспортного засобу.
Оцінюючи докази у справі, апеляційний суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення за ст. 122-2 КУпАП є недоведеною з таких підстав.
Рішенням Тячівського районного суду від 27.02.2019 було встановлено порушення процедури притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч.2 ст. 122 КУпАП, тобто за те, що водій здійснючи поворот на проспект Свободи з вул. Командаря, 15 у м. Ужгороді не включив відповідний показчик повороту, та за відсутності доказів вчинення цього правопорушення, суд вказав про відсутність складу правопорушення та скасував постанову про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення.
З відеозапису події, доданого до справи, убачається, що таке не містить обставин, які б свідчили про те, що водій порушив правила дорожнього руху, через що, виникла необхідність у поліцейських зупинити транспортний засіб, та саме на якій ділянці дороги водію була висунута вимога зупинитись та він не зупинився.
Отже, доказів того, що водій ОСОБА_5 не виконав вимогу поліцейського про зупинку транспортного засобу належних та достатніх немає. Сам протокол про адміністративне правопорушення, та у якому водій заперечив факт вчинення правопорушення, з-за відсутності інших доказів, не може бути беззаперечним доказом вини. Рапорт ІПП ОСОБА_3 не може бути взятий до уваги, так як у ньому описуються події після зупинки водієм ОСОБА_1 транспортного засобу на вул. Капушанській, 92 (а.с. 7).
Оскільки суд першої інстанції докази у справі дослідив неповно та поверхово, чим не дотримав вимог ст. 280 КУпАП, тому його висновок про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення, є необгрунтованим.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважав вину ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП відсутньою, тому провадження в справі підлягає закриттю з підстав п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з чим постанова суду підлягає зміні.
Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, судами першої та апеляційної інстанції у вищезазначених рішеннях не було встановлено вини позивача ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих йому адміністративних правопорушень за ч. 2 ст. 122, ст. 173 та ст. 185, ст. 122-2 КУпАП, а провадження у адміністративних справах закриті.
З матеріалів справи також вбачається, що в 13.09.2018 року ОСОБА_1  в зв`язку з подією 12.09.2018 року, подав заяву до Управління патрульної поліції м. Ужгород та Мукачево про направлення адмінматеріалів, складених працівниками поліції 12.09.2018 року щодо нього, за місцем проживання заявника в Тячівський районний суд Закарпатської області.
19.09.2018 року ОСОБА_1 подав скаргу до Управління патрульної поліції ДППІ в Закарпатської області, за якою просив призначити в даній справі службове розслідування за фактами подій 12.09.2018 року, скасувати постанову серії НК № 335928 від 12.09.2018 року.
28.09.2018 року ОСОБА_1 подав заяву до Прокуратури Закарпатської області з приводу подій 12.09.2018 року.
03.10.2018 року ОСОБА_1 подав до Департаменту патрульної поліції клопотання про надання йому примірника висновку перевірки.
29.11.2018 року ОСОБА_1 подав до Департаменту внутрішньої безпеки ГУНП в Закарпатській області клопотання про скасування попереднього висновку проведеного службового розслідування, всебічне, неупереджене проведення службового розслідування, винесення нового висновку із урахуванням його доводів, пояснення та всіх відеозаписів на яких видно всю подію від початку виїзду на головну дорогу та закінченням складанням незаконних протоколів. Також зазначити чи вбачає керівництво склад злочину у поліцейських ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передбаченого ст. 365 ч. 2 КК України.
З копії телеграми № 72075 від 12.09.2018 17:51:48 про реєстрацію в Ужгородському відділі поліції ГУНП в Закарпатській області документа ЄО № 20939 від 12.09.2018 15:56:09 зі служби 102 про подію опір працівнику поліції (ст. 342 ч. 2 ) вбачається, що: 12.09.2018 о 15:07 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 12.09.2018 о 15:06 за адресою: район м. Ужгород, вул. Капушанська, сержант ОСОБА_4 , повідомив, що водій ТЗ Лендж ровер, словацької реєстрації НОМЕР_4 порушив ПДР, не увімкнув показник повороту на вимогу працівника поліції не зупинився. Зупинивши даний ТЗ водій поводиться агресивно, відмовляється пред`являти документи та через вікно намагався зачепити працівника поліції за форменими одяг, хапав за руки та агресивно себе поводить. На даний час водій знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Капушанська, поблизу візового центру, потребують СОГ. Заявник: ОСОБА_4 , тел.: НОМЕР_7 .
Згідно з висновком службового розслідування за фактом реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей за ознаками складу злочину, передбаченого частиною 2 статті 365 КК україни за № 42018070000000329, щодо вчинення 12.09.2018 протиправних дій окремими працівниками УПП в Закарпатській області ДПП стосовно гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 від 07.12.2018 року, під час службового розслідування встановлено, що 12.09.2018 сержант поліції ОСОБА_4 повідомив відповідним рапортом начальника УПП в Закарпатській області ДПП майора поліції Марценишина Ю.І. про застосування 12.09.2018 спеціального засобу сльозогінної та дратівливої дії стосовно гр. ОСОБА_1 у відповідності до п.п. а) п. 3 ч. 3 ст. 45 Закону України «Про Національну поліцію».
Під час службового розслідування згідно з даними «екстреного повідомлення про звернення потерпілого з посиланням на нещасний випадок на виробництві ДУ «ТМО МВС України по Закарпатській області» від 13.09.2018 № 62, встановлено, що під час події, що мала місце близько 14 год. 40 хв. у м. Ужгород по вул. Капушанська, 92 , за участі гр. ОСОБА_1 , лейтенант поліції ОСОБА_3 під час виконання службових обов`язків отримала травму та 13.09.2018 була госпіталізована до зазначеної медичної установи (діагноз: забій, підшкірна гематома ділянки лівого ліктьового суглобу, талон Ужгородської ЦМКЛ № 9412/457).
Згідно з довідкою про тимчасову непрацездатність ДУ «ТМО МВС України по Закарпатській області» від 24.09.2018 № 185 лейтенант поліції ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні у зазначеному медичному закладі з 13.09.2018 по 24.09.2018.
Під час службового розслідування встановлено, що 13.09.2018 старшим слідчим слідчого відділу Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області капітаном поліції Яворським В.Є. за матеріалами ЄО Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області за № 20939 від 12.09.2018 внесено відомості до ЄРДР за № 12018070030002877 за ознаками кримінального правопорушення, вчиненого гр. ОСОБА_1 відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 342 КК України.
На дату завершення службового розслідування, згідно відомостей внесених до Інформаційного порталу Національної поліції України, досудове розслідування кримінального провадження № 12018070030002877 від 13.09.2018 триває.
З листа Територіального управління, розташованого у місті Львові Державного бюро розслідувань від 27.03.2020 року № 12-07-7417вих-20 вбачається, що кримінальне провадження № 42018070000000329 було закрите.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, на підставі статті 1174 ЦК України, відшкодовується державою.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, зокрема завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Згідно пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: закриття справи про адміністративне правопорушення.
Згідно статті 3 цього ж Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.
Позивач наявність моральної шкоди обґрунтовує: публічним приниженням його - ветерана органів внутрішніх справ, двічі зупинивши авто під його керуванням, безпідставно звинуватили його у присутності сторонніх людей у порушенні ПДР та непокорі їм; будучі обізнаними про стан його здоров`я (перенесену складну операцію серця) застосували до нього, хворої людини, інваліда 2-ої групи, вкрай шкідливий захід примусу у вигляді засобу, спорядженого речовинами слізогінної та дратівливої дії, який був небезпечним у даній ситуації; в результаті незаконних дій поліцейських він опинився в лікарні, змушений був проходити додатковий курс лікування для відновлення свого попереднього стану здоров`я; він змушений був виїжджати до м. Ужгород та звертатися зі скаргами, позовами, заявами до керівництва відповідача № 1, в прокуратуру області, департамент внутрішньої безпеки Закарпатського управління НПУ, Ужгородський міськрайонний суд, Закарпатській апеляційний суд, залучаючи для нього професійних юристів, а також захищати свої порушені права в Тячівському районному суді, він приймав участь у всіх судових засіданнях вказаних судів, доводячи свою невинуватість при розгляді справ про адміністративні правопорушення, на свою медичну та юридичну реабілітацію позивач витратив 8 календарних місяців, перебуваючи увесь цей час у постійній напрузі та переносячи психо-емоційне навантаження.
Суд першої інстанції правильно встановив, що оскільки вищезазначеними рішеннями судами відносно позивача ОСОБА_1 закрито 4 провадження у справах про адміністративні правопорушення за ч. 2 ст. 122, ст. 173 та ст. 185, ст. 122-2 КУпАП, він за даними статтями до адміністративної відповідальності був притягнутий безпідставно, мали місце незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказані провадження, у зв`язку з чим позивач був вимушений доводити у судовому порядку свою невинуватість у порушенні Правил дорожнього руху, 

З врахуванням вказаних обставин суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачеві завданої моральної шкоди відповідно до вимог статей 23, 1174 ЦК України, пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». 
Доводи апеляційної скарги відповідача №1, що суд неправильно застосував Закон «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який у даному випадку застосуванню не підлягає та не врахував вставлену законом процедуру відшкодування шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки такі ґрунтуються на неправильному тлумаченні вищевказаних норм права.
Безпідставними є також посилання в апеляційній скарзі відповідача №1, що дії працівників поліції досліджувалися в межах кримінального провадження, яке було закрито, що підтверджує правомірність дій працівників поліції, оскільки вищенаведеними рішення судів встановлено і доведено, що працівниками відповідача №1 неправомірно притягнуто позивача до адміністративної відповідальності та неправомірно щодо нього складено три протоколи про вчинення адміністративних правопорушень. Тобто, судовими рішеннями, які набрали законної сили, доведено факт неправомірності дій відповідача №1 та порушення законних прав позивача. 
Визначаючи розмір відшкодування заподіяної позивачеві моральної шкоди суд першої інстанції дійшов вірного висновку,що заявлена позивачем до стягнення сума моральної шкоди у розмірі 329 530 грн., що в еквівалентно12 000Є за курсом НБУ на час ухвалення судового рішення,є необґрунтованою та занадто завищеною і не відповідає обставинам справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, та не ґрунтується на засадах розумності, виваженості та справедливості, і правильно визначив її в розмірі 8000 грн., виходячи по 2000 грн. за кожен випадок закриття справи про адміністративне правопорушення. З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів.
Матеріалами справи доведено, що позивачу ОСОБА_1 дійсно із 09.09.2013 року був встановлений діагноз: аневризма висхідного відділу аорти, з приводу якого 22.06.2018 року йому було проведено операцію на серці та встановлено 2 шунта; а з 24.09.2018 року встановлена друга група інвалідності за загальним захворюванням без терміну переогляду із висновком про умови та характер праці: протипоказана важка фізична праця з вираженим психо - емоційним навантаженням, рекомендовано лікування у кардіолога, проте ця хвороба жодним чином безпосередньо не пов`язана із подіями 12.09.2018 року, як це стверджує позивач.
Позивачем також не доведено належними та допустимими доказами, що за наслідками подій 12.09.2018 року він звертався до будь - якої лікарні за наданням медичної допомоги, йому було надано екстрену медичну допомогу (як позивач зазначив у позові), він витратив на свою медичну реабілітацію 8 місяців, а звернення до Тячівської лікарні 04.12.2018 року майже через три місяці після події безпосередньо пов`язане з подіями 12.09.2018 року.
З врахуванням наведеного визначений судом розмір моральної шкоди є правильним та обґрунтованим.
Посилання позивача в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції не врахував практику ЄСПЛ, який у подібних випадках стягував на користь заявників від 3000Є до 85 000Є, не заслуговують на увагу, оскільки наведені в апеляційній скарзі рішення ЄСПЛ стосується справ з іншими фактичними обставинами і не можуть бути застосовані до даної справи. 
Суд першої інстанції правильно зазначив, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. ст167,170 ЦК України).
У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14?447 цс 19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.
Відповідно до пункту 1 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, Національна поліція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Департамент патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Закарпатській області, має статус юридичної особи. Аналіз статті 1174 ЦК України дає підстави для висновку, що шкода заподіяна незаконним рішенням посадової або службової особи органу державної влади, відшкодовується державою.
Аналіз наведених вище положень чинного законодавства свідчить про те, що у справах про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діяти чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, держава може брати участь через орган, діями посадової особи якого завдано шкоду. Такими органом державної влади у спірних правовідносинах є Департамент патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Закарпатській області.
У постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19), Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок, відповідно до якого залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (пункт 44).

Ураховуючи, що відшкодування шкоди відповідно до статті 1174 ЦК України та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок № 845), у редакції на час виникнення спірних правовідносин, здійснюється за рахунок держави шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету України, така моральна шкода підлягає стягненню саме з держави, а саме з Державного бюджету України.
Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 26.08.2020 року у справі № 544/964/18 (провадження № 61-9124св19).
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивача про неправильність рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 22 000грн. з врахуванням наступного.
Наявність матеріальної шкоди позивач обґрунтовує тим, що для повної юридичної реабілітації свого імені він здійснив 11 поїздок, для здійснення яких він змушений був укласти договір про надання транспортних послуг з ФГ «Добруник», оскільки після події 12.09.2018 року медики заборонили йому керувати автотранспортом. За кожну поїздку з м. Тячева до м. Ужгород (туди і у зворотному напрямку) позивач зазначив, що витрачав згідно договору № 7 від 15.09.2018р з ФГ "Добруник" по 2 000 грн. і його витрати, пов`язані з незаконними діями відповідача №1 та необхідністю доведення їх незаконності за період з 12.08.2018р. по 05.07.2019р. становлять 22 000грн.(11 поїздок х 2000 грн. = 22 000 грн.), що стверджуються умовами договору. У якості доказів прибуття до суду на розгляд судових справ позивач надав копії відповідних судових повісток, договір від 15.09.2018 року № 7 та квитанції про оплату ОСОБА_1 ФГ «Добруник» за авто послуги згідно договору на суму 22 000,00 грн.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що наявність вищезазначених судових повісток підтверджує необхідність прибуття до суду ОСОБА_1 у визначений день та час, проте не може бути належним допустимим та достовірним доказом його особистого прибуття до суду у визначений день та час для розгляду справи, а тому обґрунтовано не взяв їх до уваги.
Позивачем суду також не доведено належними та допустимими доказами той факт, що за медичними показаннями йому заборонено керувати автотранспортними засобами. Поданими позивачем суду доказами підтверджується лише протипоказання йому важкої фізичної праці з вираженим психо - емоційним навантаженням (виписка з акту огляду медико - соціальною експертною комісією серії АВ № 0935286), яка взагалі не містить будь - яких обмежень щодо керування ним транспортним засобом.
Крім того слід зазначити, що подія 12.09.2018 року сталася внаслідок саме керування позивачем ОСОБА_1 транспортним засобом марки Land Rover Range днз НОМЕР_4 , що суперечить твердженню позивача про заборону йому за медичними показаннями керувати транспортним засобом.
За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами обґрунтованість та необхідність укладення договору від 15.09.2018 року № 7 із Фермерським господарством «Добруник» в особі голови Добруника Василя Михайловича про надання транспортних послуг (легкового автомобіля для поїздок в м. Хуст, м. Ужгород, м. Львів) за наявності у користуванні позивача транспортного засобу марки Land Rover Range днз НОМЕР_4 та необхідність проведених ним витрат у розмірі 22 000,00 грн.
З огляду на викладене суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні вказаних вимог. Наведені доводи в цій частині висновків суд не спростовують, ґрунтуються на припущеннях, а тому не заслуговують на увагу.
Таким чином рішення судом першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування чи зміни не має. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Козакова Мирослава Володимирівна ,залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу  Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення. 
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду
Повний текст судового рішення складено 24 вересня 2021 року.
Головуючий: 
Судді: