ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

03 серпня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №592/7084/19 
Номер провадження 22-ц/816/1089/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Ткачук С. С. 
з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М., 
учасники справи :
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Сумського міського ноторіального округу Ровенська Альбіна Олексіївна,
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Попович Юлії Олександрівни
на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 13 лютого 2020 року, у складі судді Катрич О.М., ухвалене у м. Суми, 

                                               в с т а н о в и в :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до своєї дружини ОСОБА_2 про визнання недійсним пункту 2.8. шлюбного договору.
Свої вимоги мотивував тим, що 31 травня 2012 року він уклав з відповідачем шлюбний договір, нотаріально посвідчений за реєстровим номером 2743. Шлюб сторони зареєстрували 01 червня 2012 року. Вважав, що зміст пункту 2.8. вказаного договору не відповідає чинному законодавству України, а тому є недійсним, так як ним передбачено передачу права власності на нерухоме майно відповідачці, то вказаний пункт суперечить частині 5 статті 93 Сімейного кодексу України і взагалі не може бути передбачений у шлюбному договорі. Посилаючись на те, що на підставі шлюбного договору неможливий перехід до одного з подружжя права власності на нерухоме майно та інше майно, яке підлягає державній реєстрації, просив суд визнати недійсним пункт 2.8. шлюбного договору від 31 травня 2012 року, нотаріально посвідченого за реєстровим номером 2743 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською Альбіною Олексіївною, що укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , а також стягнути судові витрати.
Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 13 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 про визнання частково недійсним шлюбного договору задоволено.
Визнано недійсним пункт 2.8. шлюбного договору від 31 травня 2012 року, нотаріально посвідченого за реєстровим номером 2743 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О., що укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 960,50 грн. судового збору.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Попович Ю.О., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності. 
Вказує, що суд розглянув справу без належного повідомлення відповідача, не взяв до уваги, що позивачем пропущений строк позовної давності на звернення до суду з таким позовом. Доводить, що умови шлюбного договору відповідають вимогам законодавства, головною метою шлюбного договору є надання подружжю можливості врегулювання майнових відносин за взаємною згодою сторін.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказує, що судом ухвалене законне та обґрунтоване рішення, тому підстав для його скасування немає. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Попович Ю.О., яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення проти скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Абідова Р.Т., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає  частковому задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в повній мірі не відповідає. 
З матеріалів справи вбачається, що 31 травня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюбний договір, нотаріально посвідчений за № 2743 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О. (а.с. 4). 
01 червня 2012 року сторони уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.5) .
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_1 на праві приватної власності зареєстрована квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 10.12.2011 року, видане виконавчим комітетом Сумської міської ради (а.с. 49-51). 
Як убачається з п.2.8 шлюбного договору від 31 травня 2012 року, на момент укладення шлюбу (тобто на 01 червня 2012 року) позивачу на праві особистої приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 , і сторони домовились, що з моменту укладання шлюбу вона набирає статусу спільного майна подружжя і у разі розірвання шлюбу право власності на неї переходить до ОСОБА_2 шляхом укладення договору про поділ майна подружжя з матеріальною компенсацією 17 гривень, а також у разі продажу вищевказаної квартири у період зареєстрованого шлюбу грошові кошти будуть належати особисто дружині.
Вказані факти правильно встановлено судом першої інстанції на підставі належним чином зібраних, досліджених та оцінених доказів, на які суд послався у рішенні.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що за умовами спірного пункту 2.8  шлюбного договору у власність передається одному із подружжя нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, що суперечить положенням статті 93 СК України та є підставою для визнання такого пункту договору недійсним.
Колегія суддів погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.
Згідно з частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.
Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.
Згідно зі статтею 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.
Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України.
Відповідно до частини першої статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Договір, зокрема, шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.
Згідно з частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.
Отже, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає зі змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.
Так, положення частини п`ятої статті 93 СК України встановлюють спеціальні обмеження, щодо можливих умов шлюбного договору.
Колегія суддів виходить з того, що системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що свобода договору у регулюванні майнових відносин між подружжям є істотно обмеженою. Такі сторони не вправі у договорах між собою визначати такі умови, при яких передається у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.
Таким чином, посилання та доводи апеляційної скарги про те, що умови шлюбного договору відповідають вимогам законодавства є безпідставними.
Проте, як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції справу розглянуто за відсутності відповідача, не повідомленої належним чином про дату, час і місце засідання суду і вона обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. 
Відповідно до п.3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, таке порушення судом норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення. 
За таких обставин, рішення суду першої інстанції не можна вважати  законним і обґрунтованим. 
Крім того, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що про застосування позовної давності відповідач не могла заявити у суді першої інстанції, оскільки їй не було відомо про розгляд справи.
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). 
Разом з тим, відповідно до ст. 20 СК України, до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.
Враховуючи, що позовні вимоги випливають з сімейних правовідносин, позовна давність до них не застосовується, тому підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності відсутні.
Таким чином, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а судове рішення -  скасувати, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
Оскільки позов підлягає задоволенню, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає компенсації 960,50 грн судового збору за подачу позовної заяви. При цьому, судовий збір, сплачений  ОСОБА_2 за апеляційний перегляд справи у розмірі 1440 грн 75 коп. компенсації не підлягає.
Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 3 ч. 3 ст. 376,  ст. ст. 381 - 384, 390 ЦПК України,   

                                                        п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_2 - адвоката Попович Юлії Олександрівни задовольнити частково.
Скасувати рішення  Ковпаківського районного суду м.Суми від 13 лютого 2020 року та прийняти нову постанову. 
Позов ОСОБА_1 про визнання частково недійсним шлюбного договору задовольнити.
Визнати недійсним пункт 2.8. шлюбного договору від 31 травня 2012 року, нотаріально посвідченого за реєстровим номером 2743 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською Альбіною Олексіївною, що укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 960,50 грн судового збору за подачу позовної заяви.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.  

Головуючий -                                                                                      О.Ю. Кононенко 
  
Судді :                                                                                                    О.І. Собина

                                                                                                               С.С. Ткачук