ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" липня 2021 р.           Справа№ 911/3730/16 (754/4549/19)
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Доманської  М.Л.
суддів:            Гарник Л.Л. 
          Буравльова  С.І. 

за участю секретаря судового засідання Кудько О.О.
та представників учасників провадження у даній справі відповідно до протоколу судового засіданні від 28.07.2021,
розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 
на рішення господарського суду Київської області від 17.05.2021 
у справі №911/3730/16 (754/4549/19) (суддя Лутак Т.В. )
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Цемлайн"
до 1)  ОСОБА_1 
    2) Акціонерного Товариства "ПроКредит Банк" 
про визнання недійсними договорів
у відокремленому провадженні в межах справи № 911/3730/16
за заявою боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Цемлайн"
про банкрутство   

ВСТАНОВИВ
Товариство з обмеженою відповідальністю "Цемлайн" звернулось з позовом до Деснянського районного суду міста Києва (позивач) до  ОСОБА_1 (відповідач -1) та Акціонерного товариства "ПроКредит Банк" (відповідач- 2) про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та заміну сторони у зобов`язанні, договору відступлення прав вимоги за договорами застави.
Позовні вимоги мотивовані тим, що за договором про відступлення права вимоги та заміну сторони у зобов`язанні від 24.06.2016 відступлено неіснуюче право вимоги, оскільки відповідно до умов договору про порядок виконання рішення суду від 17.05.2012 позивач сплатив банку суму заборгованості, що відступлення відбулося без згоди та без участі боржника, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням законодавства, що договір про відступлення права вимоги та заміну сторони у зобов`язанні від 24.06.2016 має ознаки підроблення.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 14.12.2020 передано цивільну справу № 754/4549/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Цемлайн" до ОСОБА_1 , Акціонерного товариства "ПроКредит Банк" про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та заміну сторони у зобов`язанні, договору відступлення прав вимоги за договорами застави до господарського суду Київської області, на розгляді якого перебуває справа № 911/3730/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Цемлайн".
Рішенням господарського суду Київської області від 17.05.2021 у справі №911/3730/16 (754/4549/19) позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Цемлайн" задоволено повністю. Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги та заміну сторони у зобов`язанні від 24.06.2016, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством "ПроКредит Банк". Визнано недійсним договір відступлення прав вимоги за договорами застави від 03.04.2017, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством "ПроКредит Банк", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юрченком    В.В. 03.04.2017 та зареєстрований у реєстрі за №502.
Приймаючи вищевказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 1054 Цивільного кодексу України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах; такими особами є банк або інша фінансова установа; цей перелік є вичерпним; з вищевказаних норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Судом першої інстанції встановлено, що за оспорюваними договорами відбулася заміна кредитодавця та заставодержателя, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними судом нормами права. Отже, на думку суду першої інстанції відступлення права вимоги за кредитним договором та укладеним в його забезпечення договором застави на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати його та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовної заяви ТОВ "Цемлайн" до ОСОБА_1 та АТ "ПроКредит Банк" про визнання недійсним договору відступлення права вимоги та заміну сторони у зобов`язанні, договору відступлення права вимоги за договором застави.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушенно норми матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції невірно застосувано ч. 3 ст. 512, ст. 1054 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Скаржник зазначив, що суд першої інстанції зробив посилання на висновки, що зроблені у постановах Великої Палати Верховного Суду, однак ці висновки стосуються обставин, відмінних від тих, які мають місце у даній справі про банкрутство ТОВ «Цемлайн». У даному випадку оскаржувані договори відступлення мають інший склад сторін, ніж в договорах факторингу, оскаржувані правочини не мають жодної ознаки договору факторингу. Позивач, ліквідатор ТОВ «Цемлайн», не довів наявність права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.
20.07.2021 до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Цемлайн" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначно, що у Постанові Великої палати Верховного суду від 11.09.2018 по справі №909/968/16 щодо розмежування договорів уступки права вимоги та договорів факторингу надано однозначне та чітке розмежування за ознакою отримання доходів фактора/нового кредитора, а саме: «плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається», що міститься в пункті 64 цієї Постанови. Також суд першої інстанції правильно витлумачив юридичну природу первісного договору, право вимоги за яким було відступлене на корить ОСОБА_1 , а саме: Рамкової угоди від 27.07.2004 № 2001 та укладеним на її підставі Договором про надання траншу від 24.04.2008 №1.38559/2001. Так, в тексті самого спірного Договору про відступлення права вимоги за заміну сторони у зобов`язанні від 24.06.2016, первісний договір, право за яким відступлене, називається «Кредитним договором». Дійсно, цей договір є кредитним договором по своїй суті та по формі. Договір укладено між клієнтом банківської установи ТОВ «Цемлайн» та банківською установою, Закритим акціонерним товариством «ПроКредит Банк», договір є кредитним договором про надання кредиту в іноземній валюті, лередбачає отримання Банком банківських платежів: банківських процентів та комісій. Водночас, відносно АТ «ПроКредит Банк» станом на 24.06.2016 не було введено спеціальних процедур (виведення з ринку чи припинення діяльності банківської установи), які надають можливість проводити операції продажу права вимоги за кредитними договорами на користь невизначеного кола осіб. За таких обставин, суд першої інстанції правильно застосував чинне законодавство - частину третю статті 512 та статтю 1024 Цивільного кодексу України, а також правильно послався на існуючу судову практику.
В вищевказаному відзиві адвокат Товариства з обмеженою відповідальністю "Цемлайн" просить суд апеляційної інстанції стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
27.07.2021 до Північного апеляційного господарського суду від АТ «ПроКредит Банк» надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без участі представника АТ «ПроКредит Банк».
В судове засідання 28.07.2021 з`явився представник ТОВ «Цемлайн» та арбітражний керуючий-ліквідатор ТОВ «Цемлайн» Ігнатченко Ю.В. Представники інших учасників справи не з`явились, про причини неявки не повідомили. Присутні представники сторін не заперечили проти клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі представника АТ «ПроКредит Банк». Судова колегія вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу без участі представника АТ «ПроКредит Банк» та представника скаржника,  оскільки вони повідомлені належним чином про розгляд апеляційної скарги.
Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.
Частиною 11 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
В той же час, за положеннями статті 129 Конституції України та статті 2 Господарського процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).
Наведена правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2020 у справі №924/369/19.
Відповідно до ч. 4     ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
З огляду на викладене, апеляційний господарський суд прийшов до висновку за можливе а за можливе здійснювати розгляд скарги без участі певних представників учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи.
В судовому засіданні 28.07.2021 ставились на обговорення викладені у відзиві від 19.07.2021 вимоги адвоката Товариства з обмеженою відповідальністю "Цемлайн" про стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції. Представник ТОВ «Цемлайн» підтримав вищевказане, ліквідатор ТОВ «Цемлайн» не заперечив проти цього. Проаналізувавши викладені вимоги, колегія суддів прийшла до висновку про відмову у стягненні на користь ТОВ «Цемлайн» з відповідачів витрат на правову допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на наступне.
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 129 ГПК України).
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України.
У частині п`ятій цієї статті визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України. У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.
При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
Водночас вчинення зазначеної процесуальної дії є правом, а не обов`язком суду, яким останній користується за наявності фактичних обставин, необхідних для застосування положень частин п`ятої-сьомої, дев`ятої статті 129 ГПК України.
Доведення ж наявності чи відсутності відповідних фактичних обставин, як і надання доказів на їх підтвердження є обов`язком сторін спору.
Таким чином, вирішуючи заяву (клопотання) сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги .
Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 ГПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому згідно із статтею 74 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75-79 ГПК України.
З огляду на те, що представником ТОВ «Цемлайн» не наведено жодного обґрунтування та не додано належних доказів на підтвердження понесених ТОВ «Цемлайн» витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів прийшла до висновку про визнання його необґрунтованим. До того ж, в прохальній частині цього клопотання, викладеного  у відзиві на апеляційну скаргу, адвокат, представник ТОВ «Цемлайн», не визначив, яку саме суму судових витрат він просить стягнути з відповідачів.
Представник ТОВ «Цемлайн» та арбітражний керуючий-ліквідатор Ігнатченко Ю.В.  заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили оскаржуване рішення залишити без змін.
Проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши представників учасників справи, колегія суддів прийшла до висновку: апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Цемлайн" (позичальник - позивач) та Закритим акціонерним товариством "ПроКредит Банк", правонаступником якого є Акціонерне товариство "ПроКредит Банк", (кредитор - відповідач 2) було укладено рамкову угоду від 27.07.2004 № 2001 (зі змінами та доповненнями), відповідно до якої кредитор зобов`язується здійснити кредитування позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених даною угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов`язується належно виконати усі умови необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов`язань, а також належно виконувати усі інші зобов`язання, передбачені даною угодою та кредитними договорами.
На підставі та умовах рамкової угоди від 27.07.2004 №2001 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Цемлайн" (позичальник - позивач) та Закритим акціонерним товариством "ПроКредит Банк" (кредитор - відповідач 2) було укладено:
- договір про надання овердрафту від 15.02.2008 № O/URL.1990-01 (кредитний договір № 1);
- договір про надання траншу від 15.02.2008 № 1.37318/2001 (кредитний договір № 2);
- договір про надання траншу від 24.04.2008 № 1.38558/2001 (кредитний договір № 3);
- договір про надання траншу від 24.04.2008 № 1.38559/2001 (кредитний договір № 4);
- договір про відкриття кредитної лінії від 26.05.2009 № 116.40808 (кредитний договір № 5).
В забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед кредитором, що випливають з  рамкової угоди від 27.07.2004 № 2001 та укладених на її підставі договорів, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Цемлайн" (заставодавець - позивач) та Закритим акціонерним товариством "ПроКредит Банк" (заставодержатель - відповідач 2) було укладено:
- договір застави майна з майновим поручителем № 2001-Д32 від 27.07.2004 (предмет застави - обладнання для виробництва цементно-піщаної черепиці);
- договір застави майна від 15.02.2008 № 2001-ДЗ5 (предмет застави - лінія для виробництва тротуарної плитки);
- договір застави транспортних засобів від 15.02.2008 № 2001-ДЗ4 (предмет застави - 5 бетонорозмішувачів - с, реєстраційні номери: НОМЕР_8; НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 ; НОМЕР_3 ; НОМЕР_4 );
- договір застави рухомого майна від 29.12.2008 №2001-ДЗ6 (предмет застави - бетонорозміщувач - с, реєстраційний номер НОМЕР_5 ; самоскид - с, реєстраційний номер НОМЕР_6 ; легковий седан - В, марка Nissan, модель Infiniti, реєстраційний номер НОМЕР_7 ).
Між Публічним акціонерним товариством "ПроКредит Банк", правонаступником якого є Акціонерне товариство "ПроКредит Банк" (первісний кредитор - відповідач 2), та ОСОБА_1 (новий кредитор - відповідач 1) укладено договір про відступлення права вимоги та заміну сторони у зобов`язанні від 24.06.2016, за умовами якого первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредитору, і стає повноправним кредитором за рамковою угодою від 27.07.2004 № 2001, з усіма діючими змінами та доповненнями, і укладеним на її підставі договором про надання траншу  від 24.04.2008 № 1.38559/2001, з усіма змінами та доповненнями (далі - кредитний договір), що укладені між первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю "Цемлайн" (далі - боржник).
Пунктом 2 договору про відступлення від 24.06.2016 передбачено, що за відступлення права вимоги за цим договором новий кредитор сплачує первісному кредитору суму у розмірі 99    532, 00 грн. шляхом зарахування на рахунок первісного кредитора. Сума договору не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість відповідно до вимог Податкового кодексу України.
Відповідно до п. 3 договору про відступлення від 24.06.2016 за цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання зобов`язань за кредитним договором, заборгованість за яким за капіталом кредиту у валюті кредиту складає 229 998, 21 дол. США, що по курсу НБУ становить 5    723    029, 13 грн.
Згідно з п. 4 договору про відступлення від 24.06.2016 будь-яких інших вимог до боржника, окрім тих, що є предметом відступлення за цим договором первісний кредитор не має. 
Пунктом 5 договору про відступлення від 24.06.2016 передбачено, що новий кредитор своїм підписом на цьому договорі підтверджує факт ознайомлення зі змістом права вимоги, що відступається (продається) та документами, що встановлюють та підтверджують таке право вимоги в повному обсязі і не має претензій щодо змісту та чинності таких договорів.
Відповідно до п. 6 договору про відступлення від 24.06.2016 право вимоги за кредитним договором та відповідно до п. 1 у повному обсязі переходить до нового кредитора з моменту повної оплати коштів відповідно до умов цього договору та підтверджується квитанцією банківської установи про зарахування коштів у сумі та на рахунок, що вказані в п. 2 цього договору.
Згідно з п. 7 договору про відступлення від 24.06.2016, підписавши цей договір, новий кредитор засвідчує, що первісний кредитор передав новому кредитору усі документи, які засвідчують права, що передаються за цим договором, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор не відповідає перед новим кредитором за невиконання боржником свого обов`язку.
Пунктом 9 договору про відступлення від 24.06.2016 передбачено, що сторони домовились, що до правовідносин за цим договором підлягають застосуванню виключно положення законодавства України про відступлення права вимоги.
Відповідно до п. 10 договору про відступлення від 24.06.2016 цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.
На виконання умов договору про відступлення від 24.06.2016 ОСОБА_1 сплатила Акціонерному товариству "ПроКредит Банк" суму у розмірі 99    532,00 грн. за відступлення права вимоги, що підтверджується наявними у матеріалах справи меморіальним ордером від 30.06.2016 №267429814_287692544, банківською випискою від 29.06.2016 та квитанцією від 29.06.2016.
Між Публічним акціонерним товариством "ПроКредит Банк", правонаступником якого є Акціонерне товариство "ПроКредит Банк" (первісний заставодержатель - відповідач 2), та ОСОБА_1 (новий заставодержатель - відповідач 1) укладено договір відступлення прав вимоги від 03.04.2017 за договорами застави, за умовами якого, у зв`язку із укладенням між сторонами договору про відступлення права вимоги та заміну сторони у зобов`язанні від 24.06.2016, згідно  з яким первісний кредитор передав новому кредитору, а останній прийняв усі права вимоги за основними зобов`язаннями - рамковою угодою та кредитним договором, відповідно до ст. 27 Закону України "Про заставу" первісний кредитор, як первісний заставодержатель, передає новому кредитору, як новому заставодержателю, а останній приймає усі права за договорами застави (договір застави майна з майновим поручителем від 27.07.2004 № 2001-Д32; договір застави транспортних засобів від 15.02.2008 № 2001-ДЗ4; договір застави майна від 15.02.2008 № 2001-ДЗ5; договір застави рухомого майна від 29.12.2008 № 2001-ДЗ6), і набуває усіх прав нового заставодержателя, які мав первісний заставодержатель. Будь-яких інших вимог до боржника, окрім тих, що є предметом відступлення за цим договором, первісний кредитор не має.
Пунктом 3 договору від 03.04.2017 передбачено, що з моменту набуття чинності цим договором первісний кредитор безумовно, безвідклично та у повному обсязі відступає на користь нового кредитора усі свої теперішні та майбутні права, обов`язки та вимоги щодо засобів правового захисту, які має первісний кредитор стосовно виконання боржником будь-яких зобов`язань за договорами застави, а  новий кредитор приймає зазначені права, обов`язки та вимоги.
Відступлення прав та обов`язків за цим договором здійснюється без сплати новим кредитором будь-якої винагороди на користь первісного кредитора. Новий кредитор погоджується виконувати умови договорів застави так, ніби він від початку був зазначений у них в якості заставодержателя і прийняти на себе та виконувати усі обов`язки первісного кредитора за договорами застави.
Згідно з п. 4 договору від 03.04.2017 новий кредитор підтверджує факт ознайомлення зі змістом права вимоги за договорами застави та документами, що встановлюють і підтверджують таке право вимоги та не має претензій щодо змісту і чинності таких документів.
Відповідно до п. 5 договору від 03.04.2017, підписавши цей договір новий кредитор засвідчує, що первісний кредитор передав йому всі документи, які засвідчують права, що передаються за цим договором та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор не відповідає перед новим кредитором за невиконання боржником свого обов`язку.
Пунктом 9 договору від 03.04.2017 передбачено, що договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.
Позивач стверджує, що договір про відступлення права вимоги та заміну сторони у зобов`язанні від 24.06.2016 і договір відступлення прав вимоги за договорами застави від 03.04.2017 підлягають визнанню недійсними, оскільки за ними відступлено неіснуюче право вимоги, відступлення відбулося без згоди та без участі боржника, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням законодавства, договір про відступлення права вимоги та заміну сторони у зобов`язанні від 24.06.2016 є підробленим. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що статтею 1054 Цивільного кодексу України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах: такими особами є банк або інша фінансова установа; цей перелік є вичерпним; з відповідних норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Судом першої інстанції встановлено, що, за оспорюваними договорами відбулася заміна кредитодавця та заставодержателя, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з відповідними нормами права. На думку суду першої інстанції, відступлення права вимоги за кредитним договором та укладеним в його забезпечення договором застави на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, скаржник не погоджується з доводами суду першої інстанції в частині встановлення того, що оскаржувані договори відступлення права вимоги за кредитним договором та укладеним в його забезпечення договором застави на користь фізичної особи суперечать положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 Цивільного кодексу України. Скаржник вважає, що оскаржувані правочини не мають жодної ознаки договору факторингу. До того ж, скаржник послався на те, що позивач не обґрунтував наявність порушеного права чи інтересу, за захистом якого він звернувся до суду з даним позовом.
Колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи оскаржуване рішення саме в межах доводів апеляційної скарги, зазначає наступне.
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 Цивільного кодексу України).
Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України    кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні     в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 3 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Таким чином, договір про відступлення права вимоги зумовлює заміну особи кредитора у зобов`язанні, при цьому відступлення вимоги не повинно суперечити закону чи договору, на якому воно базується.
Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги (цесії) може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу.
Частинами 3, 4 статті 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.
Водночас, суд зазначає про те, що норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і щодо договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.
Разом з цим в статті 1077 Цивільного кодексу України визначено поняття договору факторингу, відповідно до якого за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Договір факторингу у зазначеній нормі визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.
За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини 3 статті 47 Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування постачальника товарів чи послуг, надання йому (як кредиторові в товарних відносинах) коштів в розпорядження за плату під відступлення права вимоги.
Важливою відмінністю між договором факторингу та договором відступлення права вимоги є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов`язання боржника і більше взаємовідносин не має ні з боржником, ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож фактично відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов`язань. А за договором факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, що передбачено статтею 1084 Цивільного кодексу України. Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступлення права вимоги).
Під час розгляду справи судом з`ясовано, що за умовами укладеного договору про відступлення права вимоги та заміну сторони у зобов`язанні від 24.06.2016 банк відступає ОСОБА_1 , а вона приймає право вимоги, що належить банку, і стає повноправним кредитором за рамковою угодою від 27.07.2004 №2001, з усіма діючими змінами та доповненнями, і укладеним на її підставі договором про надання траншу від 24.04.2008 №    1.38559/2001, з усіма змінами та доповненнями (кредитний договір).
Також, у зв`язку з укладенням між сторонами договору про відступлення права вимоги та заміну сторони у зобов`язанні від 24.06.2016, між банком та ОСОБА_1 укладено договір відступлення прав вимоги за договорами застави від 03.04.2017, згідно з яким банк передає ОСОБА_1 , а вона приймає усі права за договорами застави і набуває усіх прав  заставодержателя, які мав банк. 
Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора  у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо інше не суперечить договору та не заборонено законом.
Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те, що між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступлення права вимоги).
З огляду на зазначене вище, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутні підстави вважати, що спірний договір від 24.06.2016 є договором факторингу.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 11.09.2018 по справі № 910/7320/17.
Разом з тим, слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.
Так, статтею 1054 Цивільного кодексу України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими особами є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.
Згідно із ч. 3 ст. 3 Закону України "Про заставу" застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.
З вищевказаних норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.
Як вбачається з матеріалів справи, за оспорюваними договорами відбулася заміна кредитодавця та заставодержателя, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права.
Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором та укладеним в його забезпечення договором застави на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 465/646/11 (провадження 14-222цс18), від 16.03.2021 у справі №906/1174/18 (провадження № 12-1гс21).
Так, у постанові від 31.10.2018 у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила загальний висновок, який надалі застосувала у постанові від 10.11.2020 у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20), про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме - кредитор-банк або інша фінансова установа, а у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) конкретизовано цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.
При цьому, судом першої інстанції вірно встановлено, що на момент укладення оспорюваних договорів Акціонерне товариство "ПроКредит Банк" (первісний кредитор) у процесі ліквідації не перебував та не був позбавлений банківської ліцензії, тобто в даному випадку мали місце інші обставини, ніж у справі №906/1174/18 (провадження № 12-1гс21).
Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (ст. 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (ст. 1078 Цивільного кодексу України).
У даній справі первісно між Товариством з обмеженою відповідальністю "Цемлайн" та Акціонерним товариством "ПроКредит Банк" укладено рамкову угоду на здійснення кредитних операцій від 27.07.2004 №2001 та кредитний договір від  24.04.2008 № 1.38559/2001, згідно з умовами якого банк передав позичальнику кредит у розмірі 370   000, 00 доларів США на придбання основних засобів, які позичальник зобов`язувався повернути та сплатити 13 % річних.
За умовами договору про відступлення права вимоги та заміну сторони у зобов`язанні від 24.06.2016 ОСОБА_1 зобов`язалася сплатити банку за відступлення права вимоги 99 532, 00 грн. Натомість, банк передав належне йому право вимоги ОСОБА_1 , яка стає повноправним кредитором за рамковою угодою від 27.07.2004 №2001, з усіма діючими змінами та доповненнями, і укладеним на її підставі договором про надання траншу від 24.04.2008 № 1.38559/2001, з усіма змінами та доповненнями (кредитний договір), що укладені між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Цемлайн" (боржник).
Відповідно до п. 3 договору про відступлення від 24.06.2016 ОСОБА_1 одержує право (замість банку) вимагати від боржника належного виконання зобов`язань за кредитним договором, заборгованість за яким за капіталом кредиту у валюті кредиту складає 229    998, 21 дол. США, що по курсу НБУ становить 5  723  029, 13 грн.
Згідно з договором відступлення прав вимоги за договорами застави від 03.04.2017 банк передає ОСОБА_1 усі права за договорами застави, а вона набуває усіх прав нового заставодержателя, які мав банк. 
Пунктом 3 договору від 03.04.2017 передбачено, що банк безумовно, безвідклично та у повному обсязі відступає на користь ОСОБА_1 усі свої теперішні та майбутні права, обов`язки та вимоги щодо засобів правового захисту, які має банк стосовно виконання боржником будь-яких зобов`язань за договорами застави, а ОСОБА_1 приймає зазначені права, обов`язки та вимоги. Відступлення прав та обов`язків за цим договором здійснюється без сплати новим кредитором будь-якої винагороди на користь первісного кредитора.
Таким чином, вбачається, що з укладенням договору про відступлення права вимоги від 24.06.2016 у рамковій угоді на здійснення кредитних операцій та кредитному договорі відбулася заміна кредитодавця-банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на іншу особу - фізичну особу ОСОБА_1 , яка не відноситься до фінансових установ у розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", що може надавати фінансові послуги.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що оспорюваний договір відступлення прав від 24.06.2016 укладений з порушенням ч. 3 ст. 512, ст. 1054 Цивільного кодексу України та ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Договір застави від 03.04.2017 також підлягає визнанню недійсним, у зв`язку з тим, що цей договір укладався в забезпечення вказаного договору від 24.06.2016 та є похідним від цього договору.
Щодо доводів скаржника, що позивачем не доведено, чим оскаржувані договори порушують його права , за захистом яких він звернувся до суду з даним позовом, то суд апеляційної інстанції вважає їх необґрунтованими, оскільки скаржником належним чином не мотивовано вказаний довод.
Так, положення банківського законодавства в цілому передбачають умови підвищеного захисту клієнтів, зокрема включають положення про банківську таємницю та про контроль за діяльністю банків зі сторони спеціальної установи - Національного банку України, який не входить до складу органів виконавчої влади та не підпорядковується ним. Так само небанківські фінансові установи мають спеціальні положення про регулювання їхньої діяльності з метою захисту прав клієнтів цих установ.
Заміна кредитора у кредитному договорі на іншу, нефінансову установу, без наявності об`єктивної необхідності такої заміни (наприклад, у випадку виведення банківської установи з ринку), є значним зниженням рівня захисту прав клієнта банку. Така ситуація із значним зниженням рівня захисту прав є неприпустимим порушенням прав, а тому пропорційним та ефективним способом захисту права, що призведе до повного відновлення становища, яке існувало до його порушення, є визнання недійсними відповідних договорів, що порушують права позичальника.
Щодо доводів скаржника, що наведена в оскаржуваному рішенні судова практика Верховного Суду відрізняється від обставин даної справи, то суд апеляційної інстанції, проаналізувавши позицію Великої палати Верховного Суду, викладену в постанові від 16.03.2021 у справі №906/1174/18, зазначає наступне.
Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід виходити з суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу.
Велика Палата Верховного Суду чітко вказала, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.
Відповідні доводи апеляційної скарги спростовуються з огляду на те, що на момент укладення оспорюваних договорів Акціонерне товариство "ПроКредит Банк" (первісний кредитор) у процесі ліквідації не перебував та не був позбавлений банківської ліцензії.
Інших доводів скаржника по суті заявлених вимог, які б спростували висновки суду, покладені в основу оскаржуваного судового рішення та впливали на його правильність в апеляційній скарзі не наведено.
У справах Руїс Торіха проти Іспанії, Суомінен проти Фінляндії, Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27.09.2001).
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.
За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського    суду за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, в межах доводів даної апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення; оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі - без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.
Керуючись Кодексом України з процедур банкрутства, ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 282, 283, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Київської області від 17.05.2021 у справі № 911/3730/16 (754/4549/19) залишити без змін.
Матеріали справи №911/3730/16 (754/4549/19) направити до господарського суду Київської області.
Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Північного апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Верховного Суду у випадках, у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-291 ГПК України.
Повний текст складено 28.07.2021.

Головуючий суддя                                                            М.Л. Доманська 

Судді                                                                                Л.Л. Гарник

                                                                                С.І. Буравльов