ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" серпня 2021 р.           Справа№ 910/2122/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Владимиренко С.В.
суддів:            Ходаківської І.П. 
          Демидової А.М. 

розглянувши  в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання) апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» 
на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2021 (повний текст рішення складено 18.05.2021)
у справі № 910/2122/21  (суддя Бойко Р.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрагрант»
до  Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект»
про стягнення 111 800,75 грн 
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фрагрант» (далі по тексту - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект» (далі по тексту - відповідач) про стягнення 21  863,06 грн інфляційних втрат та 17  060,83 грн 3 % річних та 2  270,00 грн судового збору.
            Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на порушення відповідачем строків оплати за поставлену продукцію згідно Договору поставки №53-129-01-20-02205 від 16.12.2020, а тому просив суд стягнути на його користь 21  863,06 грн інфляційних втрат та 17  060,83 грн 3 % річних, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України).  
          В процесі розгляду справи судом першої інстанції позивач на підставі ч. 2 ст. 46 ГПК України збільшив розмір позовних вимог та просив суд першої інстанції стягнути з відповідач на його користь 94  739,92 грн інфляційних втрат, 17  060,83 грн 3 % річних та 2  270,00 грн судового збору, яка судом першої інстанції прийнята. 
          Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2021 у справі №910/2122/21, враховуючи заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрагрант» 3% річних у розмірі 16  367,03 грн, інфляційні втрати у розмірі 94  739,92 грн та судовий збір у розмірі 2  255,91 грн. В іншій частині у задоволенні позову суд відмовив.          Ухвалюючи вказане рішення судом першої інстанції встановлено наявність прострочення платежу відповідачем за поставлені нафтопродукти за Договором поставки №53-129-01-20-02205 від 16.12.2020, що і стало підставою для нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. При цьому суд першої інстанції, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум, з урахуванням визначених судом дат, з яких відповідач є таким, що прострочив виконання грошових зобов`язань, та визначених позивачем дат, до яких підлягають нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, дійшов висновку про стягнення 16  367,03 грн 3 % річних та 94  739,92 грн інфляційних втрат, оскільки позивачем не вірно визначено дати, з яких відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язань з оплати товару, поставленого за видатковими накладними №513 від 22.12.2020, №517 від 23.12.2020, №515 від 24.12.2020, №518 від 24.12.2020, №520 від 28.12.2020, №519 від 29.12.2020, №521 від 29.12.2020, №523 від 30.12.2020, без врахування положень ст. 253 ЦК України; при визначені строку за видатковою накладною №513 від 22.12.2020 позивачем не було враховано святкові та неробочі дні; також позивачем не було враховано, що 2020 рік був високосним, що вплинуло на правильність нарахування суми 3 % річних. 
          В свою чергу, відповідач в процесі розгляду справи, посилаючись на своє скрутне фінансове становище просив суд першої інстанції зменшити розмір 3 % річних до 1  000,00 грн на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України), вказане залишене судом першої інстанції без задоволення, оскільки відповідачем не було наведено виняткових підстав, з якими закон пов`язує можливість зменшення розміру 3 % річних, оскільки скрутне фінансове становище не є такими підставами.                      Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2021 у справі №910/2122/21 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові повністю.   
В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач посилається на скрутне фінансове становище, яке виникло не з вини відповідача (ст. 614 ЦК України), наявність дебіторської заборгованості, на яку відповідач не може вплинути, яка спричинила його збитковість, за результатами господарської діяльності за 2020 рік (чистий збиток  ДП «НАЕК «Енергоатом» склав 4  845  208,00 грн, що підтверджується звітом про фінансові результати за 2020 рік). Вказані обставини, на думку апелянта, є обґрунтованою підставою для зменшення розміру 3 % річних, враховуючи відсутність вини боржника, надзвичайно тяжкий фінансовий майновий стан, повне виконання боржником основного зобов`язання та надмірно великий розмір 3% річних у порівнянні з відсутністю збитків позивача. 
Також апелянт не погоджується із формулою розрахунку інфляційних втрат позивача, з яким погодився суд першої інстанції, і заявленої ним суми, оскільки при розрахунку інфляційних втрат не було враховано той факт, що вся сума заборгованості складається із окремих сум, що виникли у різні періоди, що суперечить листу Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97 р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ». На думку апелянта, можливий загальний розмір інфляційних втрат, розрахований ним згідно Рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97 р не повинно перевищувати 74  826,69 грн.          
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2021 апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2021 по справі №910/2122/21. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання). Учасникам справи надано право подати відзив на апеляційну скаргу, заперечення, клопотання, заперечення, скарги до 20.07.2021 та попереджено учасників справи, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.          Позивач своїм правом не скористався, відзив на апеляційну скаргу не подав, про розгляд справи повідомлений належним чином, відповідно до приписів ст. 120 ГПК України.  
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 263 ГПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
          Згідно ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.
          За приписами ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
           16.12.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрагрант» (постачальник) та Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (покупець) було укладено Договір поставки №53-129-01-20-02205 (надалі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язався в порядку і на умовах, визначених у договорі, поставити світлі нафтопродукти виробництва ВАТ «Мозирський НПЗ», РБ, АТ «Куйбишівський НПЗ», РФ, Філія ПАТ «АНК Башнефть» «Башнефть-Новойл», РФ, Філія ПАТ «АНК Башнефть» «Башнефть-УНПЗ», РФ, АТ «Новокуйбишевський НПЗ», РФ, АТ «Сізранський НПЗ», РФ, ПАТ «Укртатнафта», Україна, Шебелинське відділення з переробки газового конденсату і нафти, що є підрозділом управління з переробки газу та газового конденсату АТ «Укргазвидобування», Україна для потреб ВП «Рівненьска АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», а покупець зобов`язався в порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити продукцію. (а.с. 7-14). 
Згідно п. 4.2 Договору оплата продукції за Специфікацією здійснюється покупцем за кожну поставлену партію продукції протягом 10 робочих днів від дати підписання акту приймання-передачі поставленої продукції.
Датою поставки вважається дата видаткової накладної на продукцію, що підтверджує надходження продукції на склад вантажоодержувача (п. 5.4 Договору).
Згідно п. 5.10 Договору належне виконання постачальником свого зобов`язання щодо поставки продукції відповідної якості та кількості підтверджується підписанням сторонами акту приймання-передачі продукції.
Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 30.06.2021, а в частині оплати за поставлену продукцію - до повного розрахунку (п. 10.1 Договору).
Судом встановлено, що на виконання своїх зобов`язань за Договором позивачем було поставлено відповідачу продукцію загальною вартістю 7 424 675,30 грн, що підтверджується видатковими накладними №511 від 21.12.2020, №513 від 22.12.2020, №517 від 23.12.2020, №515 від 24.12.2020, №518 від 24.12.2020, №520 від 28.12.2020, №519 від 29.12.2020, №521 від 29.12.2020, №523 від 30.12.2020 та актами приймання-передачі ТМЦ №041-38/1945 від 21.12.2020, №041-38/1968 від 22.12.2020, №041-38/1999 від 23.12.2020, №041-38/2007 від 24.12.2020, №041-38/2006 від 24.12.2020, №041-38/2008 від 28.12.2020, №041-38/2022 від 29.12.2020, №041-38/2021 від 29.12.2020, №041-38/2023 від 30.12.2020, копії в матеріалах справи. (а.с. 19-54). 
На підтвердження повноважень особи, яка від імені відповідача прийняла товар матеріали справи містять довіреність №211 від 17.12.2020. (а.с. 55). 
В свою чергу відповідач за поставлені нафтопродукти розрахувався лише 09.02.2021, що не спростовується та не заперечується учасниками процесу, що в силу приписів ч. 1 ст. 75 ГПК України не підлягає доказуванню.  
Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно із статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Разом з цим, згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Умовами Договору сторони погодили, що оплата продукції за Специфікацією здійснюється покупцем за кожну поставлену партію продукції протягом 10 робочих днів від дати підписання акту приймання-передачі поставленої продукції (п. 4.2 Договору).
Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.          Як вірно встановлено судом першої інстанції, з урахуванням положень ст.ст. 253, 530 ЦК України та п. 4.2 Договору Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» повинне було оплатити товар поставлений за: видатковою накладною №511 від 21.12.2020 до 06.01.2021 включно; видатковою накладною №513 від 22.12.2020 до 11.01.2021 включно; за видатковою накладною №517 від 23.12.2020 до 12.01.2021 включно; видатковою накладною №515 від 24.12.2020 до 13.01.2021 включно; видатковою накладною №518 від 24.12.2020 до 13.01.2021 включно; видатковою накладною №520 від 28.12.2020 до 14.01.2021 включно; видатковою накладною №519 від 29.12.2020 до 15.01.2021 включно; видатковою накладною №521 від 29.12.2020 до 15.01.2021 включно; видатковою накладною №523 від 30.12.2020 до 16.01.2021 включно.
Проте, як встановлено судом і зазначене не спростовується учасниками процесу, відповідач здійснив оплату за поставлені нафтопродукти з простроченням, а саме - 09.02.2021.
          Відповідач наполягає на відсутності своєї вини з огляду на наступні обставини. 
          Джерелом доходу ДП «НАЕК «Енергоатом» є виробництво електричної енергії. Діяльність з продажу електроенергії регулюється спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про ринок електричної енергії» та відповідними підзаконними актами на його виконання. 
          Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 №483 ДП «НАЕК «Енергоатом» зобов`язаний продавати вироблену ним електроенергію ДП «Гарантований покупець», що є монополістом-покупцем електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів. Іншим джерелом надходження коштів є оплата відпущеної електроенергії «НЕК «Укренерго», що виступає оператором системи передачі, адміністратором комерційного обліку і адміністратором розрахунків на ринку електричної енергії відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії».
          Так, як зазначає апелянт, на кінець 2020 - початку 2021 склалася критична ситуація в системі розрахунків за вироблену електроенергію, пов`язана з масштабною і систематичною неоплатою ДП «Гарантований покупець», купленої ним електроенергії та ПрАТ «НЕК «Укренерго» отриманої електроенергії та наявні непогашені зобов`язання попереднього покупця електроенергії - ДП «Енергоринок». 
          Станом на 25.01.2021 прострочена дебіторська заборгованість ДП «НАЕК «Енергоатом» за фактично відпущену електричну енергію складає 21  139,09 млн грн, у тому числі: прострочена заборгованість ДП «Енергоринок» перед ДП «НАЕК «Енергоатом» минулих років (до 01.07.2019) - 11  611,82 млн. грн; прострочена заборгованість ДП «Гарантований покупець» перед ДП «НАЕК «Енергоатом» за 2020 рік - 8  141,47 млн. грн; прострочена заборгованість ПрАТ «НЕК «Укренерго» перед ДП «НАЕК «Енергоатом» за 2020 - 2021 роки - 4  385,80 грн.
          Разом з цим, попри прийняття нормативних актів, спрямованих на подолання ситуації з виникнення боргів у сфері електроенергетики, наразі відсутні механізми задля впровадження таких заходів, а тому, як вказує апелянт заборгованість, яка виникла перед позивачем у даній справи, не з вини відповідача, а в результаті недоотримання фінансування за вироблену та реалізовану ним електроенергію. 
          Таким чином, на переконання апелянта, наявні підстави для зменшення 3 % річних на підставі ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України, з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.   
          За приписами ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Верховний Суд звертав увагу на те, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки відповідно до ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК УКраїни, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки  таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін. Отже, майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення неустойки.
          Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити з того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.
Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил ст.ст. 86, 210 ГПК України на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.
Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.
Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 26.07.2018 у справі №924/1089/17, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 12.12.2018 у справі №921/110/18, від 14.01.2019 у справі №925/287/18, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 27.03.2019 у справі №912/1703/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 03.06.2019 у справі №914/1517/18, від 23.10.2019 у справі №917/101/19, від 06.11.2019 у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 у справі №916/545/19, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 14.01.2020 у справі №911/873/19, від 27.01.2020 у справі №916/469/19, від 10.02.2020 у справі №910/1175/19, від 19.02.2020 у справі №910/1303/19, від 26.02.2020 у справі №925/605/18, від 17.03.2020 №925/597/19, від 18.06.2020 у справі №904/3491/19.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, на яку зокрема посилається апелянт, дійшла правового висновку, який підлягає застосуванню відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, про те, що приписи ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України щодо зменшення розміру застосовуються також і до 3 % річних, з підстав надмірного розміру штрафних санкцій. 
Ухвалюючи спірне рішення, місцевий господарський суд, дійшов висновку про відсутність підстав для застосування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, оскільки при розгляді справи №902/417/18 судом було встановлено, що позивачем нараховано надмірно великий розмір пені, штрафу та 3 % річних, який вдвічі перевищує суму боргу. 
У даній справі відповідач допустив порушення зобов`язання на суму 7  424  675,30 грн, а позивачем нараховано на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 17  060,83 грн 3 % річних, який у порівнянні із допущеним відповідачем порушенням не є надмірно великим, що у відсотковому відношенні складає 0,23 %.  
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 09.02.2021 у справі №520/17342/18, від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц  зазначала, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що до нарахованих позивачем 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України не підлягає застосуванню приписи ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України є вірним.  
          Частиною другою статті 218 ГК України та статтею 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 30.11.2004 року у справі «Бакалов проти України» та у рішенні від 18.10.2005 у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
За таких обставин, відсутні правові підстави для зменшення розміру 3 % річних та відповідно і відмови у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 16  367,03 грн, за розрахунком суду першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції та не спростовано апелянтом. 
Щодо нарахування інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за січень 2021, з розрахунку на суму боргу у розмірі 7  424  675,30 грн, то слід зазначити наступне. 
Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.
З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).
Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 та Методики розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженої наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).
Статтею 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №905/21/19. 
Об`єднана палата Верховного Суду у своїй постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 дійшла наступного правового висновку про те, що на практиці існують різні підходи до застосуванням механізму розрахунку інфляційних втрат у порядку частини другої статті 625 ЦК України у разі, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць.
З огляду на таке, Об`єднана палата Касаційного господарського суду вважає за доцільне роз`яснити, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачає необхідності відступу від такого способу розрахунку інфляційних збитків у порядку статті 625 ЦК України, оскільки він не суперечить зазначеній нормі права та законодавству, яке застосовується при розрахунку інфляційних збитків.
Зазначене спростовує доводи апелянта про неправильне нарахування судом першої інстанції інфляційних втрат. 
Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку правильності розрахунку інфляційних втрат, погоджується із висновком позивача та суду першої інстанції.   
          Згідно з ч. 1  ст. 73 ГПК України  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.1    ст.    74 ГПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1  ст. 86 ГПК України  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст.ст.  76,  77 ГПК України  належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. 
За приписами ч. 4  ст. 11 ГПК України  суд застосовує при розгляді справ  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції судом були надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, із посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних  правовідносин. 
          Відповідно до  ст. 276 ГПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2021    у справі №910/2122/21 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» задоволенню не підлягає.
Згідно  ст. 129 ГПК України  судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».  
          Керуючись ст. ст.  129,   269, 270,   275, 276,  281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2021 у справі №910/2122/21 залишити без задоволення.
           2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2021 у справі №910/2122/21 залишити без змін.
           3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».
4. Матеріали справи №910/2122/21 повернути до Господарського суду міста Києва.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст.  287,  288,  289 Господарського процесуального кодексу України. 

Головуючий суддя                                                            С.В. Владимиренко 

Судді                                                                                І.П. Ходаківська

                                                                                А.М. Демидова