СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2021 р.                                                                    Справа № 905/2043/18 

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя  Пуль О.А. 

за участю секретаря Гончарова О.В.

за участю представників сторін:

позивача (АТ “Сбербанк”) - Гапон В.С., довіреність  від 29.12.20 р. № 782 ;
відповідача (АТ “Українська залізниця”) - Кузьміна Г.А., довіреність від 02.12.20 р № ц/6-44/197-20, Комісарова А.В.,       довіреність №             2136     від 06.05.21 р., 
третьої особи (ДП "Донецька залізниця")     -не з`явився;
третьої особи (ТОВ “Фінансова компанія” Інвест Кредит Груп”) – не з`явися;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача -Акціонерного товариства “Сбербанк” м. Київ (вх.№ 1055 Д/2) та апеляційну скаргу відповідача - Акціонерного товариства “Українська залізниця”, м. Київ (вх.№ 1014 Д/2) на рішення господарського суду Донецької області від 17.02.2021, ухвалене суддею Демідовою П.В. в приміщенні господарського суду Донецької області (повне рішення складено 01.03.2021) у справі № 905/2043/18
за позовом Акціонерного товариства “Сбербанк”, м.Київ
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача-Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія "Інвест Кредит Груп", м. Київ
до Акціонерного товариства “Українська залізниця”, м.Київ
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача- Державного підприємства “Донецька залізниця”, м. Донецьк 
про стягнення 56 119    944,59 доларів США та пені у розмірі 148    990 637 грн.

                                         ВСТАНОВИЛА:

Акціонерне товариство “Сбербанк” звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою вих. №23953/5/06-2 від 30.10.2018 про стягнення з Державного підприємства “Донецька залізниця” заборгованості у розмірі 50 313 887, 50 доларів США., з яких:
1. Заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №07-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013 року у розмірі 1 826 529, 61 дол. США, що складається з:
- 1 251 094, 71 дол. США - заборгованість за основною сумою кредитної лінії;
- 575 434, 90 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитною лінією; 
2. Заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №08-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013 року у розмірі 1     826 529, 61 дол. США, що складається з:
- 1     251 094, 71 дол. США - заборгованість за основною сумою кредитної лінії;
- 575 434, 90 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитною лінією; 
3. Заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №09-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013 року у розмірі 3 428 479, 44 дол. США, що складається з:
-      2 502 189, 42 дол. США - заборгованість за основною сумою кредитної лінії;
- 926 290, 02 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитною лінією; 
4. Заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №10-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013 року у розмірі 8     947 555, 20 дол. США, що складається з: 
-     6     255    473, 54 дол. США - заборгованість за основною сумою кредитної лінії;
- 2 692 081,66 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитною лінією; 
5. Заборгованість за Договором про відкриття кредитної лінії №11-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013 року у розмірі 34     284 793, 64 дол. США, що складається з:
- 25 021 894, 16 дол. США - заборгованість за основною сумою кредитної лінії; 
- 9 262 899, 48 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитною лінією.
17.05.2019 позивачем до господарського суду Донецької області було подано заяву вих. №8349/5/06-2 від 16.05.2019, в якій останній просив суд: 1) стягнути з відповідача заборгованість за договорами про відкриття кредитної лінії у загальному розмірі 50 662 707,20 дол.США, з яких: 3 628 1746,54 дол. США – заборгованість за основною сумою кредитів; 14 380 960,66 дол.США – заборгованість за процентами за користування кредитними коштами; 2) залишити без розгляду позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами, нарахованими за договорами       в період з 30.10.2015 по 29.03.2016 у загальному розмірі 1810 192, 70 дол. США. 
11.08.2020 позивачем до господарського суду Донецької області було подано заяву вих.№9920/4/06-2 від 10.08.2020 про збільшення позовних вимог, в якій останній просив: 1)стягнути з відповідача заборгованість за договорами про відкриття кредитної лінії у загальному розмірі 56 119 944,59 доларів США, з яких: 36      281 746,54 доларів США – заборгованість за основною сумою кредитів; 19       838 198,05 доларів США – заборгованість за простроченими процентами за користування кредитними коштами, та заборгованість по пені за прострочення сплати основної суми заборгованості та процентів – 148    990 637 грн., у тому числі:
1.1. Заборгованість зо договором про відкриття кредитної лінії №07-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013, що складається з:
- 1     251 094,71 дол. США – заборгованість за основною сумою кредитної лінії;
- 775 643,72 дол. США – прострочена заборгованість за процентами за користування кредитними коштами;
-     4 812 730,17 грн. – заборгованість за пенею за прострочення сплати основної суми заборгованості;
- 324 913,64 грн. – заборгованість за пенею за прострочення сплати процентів;
1.2. Заборгованість зо договором про відкриття кредитної лінії №08-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013, що складається з:
- 1 251 094,71 дол. США – заборгованість за основною сумою кредитної лінії;
- 775 643,72 дол. США – прострочена заборгованість за процентами за користування кредитними коштами;
- 4 812 730,17 грн. – заборгованість за пенею за прострочення сплати основної суми заборгованості;
- 324 913,64 грн. – заборгованість за пенею за прострочення сплати процентів;
1.3. Заборгованість зо договором про відкриття кредитної лінії №09-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013, що складається з:
- 2     502 89, 42 дол. США – заборгованість за основною сумою кредитної лінії;
- 1326707,79 дол. США – прострочена заборгованість за процентами за користування кредитними коштами;
- 9 625 460,35 грн. – заборгованість за пенею за прострочення сплати основної суми заборгованості;
- 649 827,49 грн. – заборгованість за пенею за прострочення сплати процентів;
1.4. Заборгованість зо договором про відкриття кредитної лінії №10-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013, що складається з:
- 6     255 473,54 дол. США – заборгованість за основною сумою кредитної лінії;
- 3 693 126,02 дол. США – прострочена заборгованість за процентами за користування кредитними коштами;
- 24 063 650,83 грн. – заборгованість за пенею за прострочення сплати основної суми заборгованості;
- 1 623532,99 грн. – заборгованість за пенею за прострочення сплати процентів;
1.5. Заборгованість зо договором про відкриття кредитної лінії №11-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013, що складається з:
- 25     021 894,16 дол. США – заборгованість за основною сумою кредитної лінії;
- 13 267 076,80 дол. США – прострочена заборгованість за процентами за користування кредитними коштами;
- 96 254 603,33 грн. – заборгованість за пенею за прострочення сплати основної суми заборгованості;
- 6 498 274,34 грн. – заборгованість за пенею за прострочення сплати процентів;
2) залишити без розгляду позовні вимоги в частин стягнення заборгованості за процентами, нарахованими за Договорами про відкриття кредитної лінії №07-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013, 08-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013, 09-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013, 10-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013 та 11-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013 в період з 30.10.2015 по 29.03.2016 у загальному розмірі 1 810192,70 дол.США.
Ухвалою господарського суду Донецької області від 24.12.2020 у справі № 905/2043/18 заяву АТ “Сбербанк” №8349/5/06-2 від 16.07.2019 та №9920/4/06-2 від 10.08.2020 про збільшення позовних вимог по справі задоволено частково; прийнято заяву про збільшення позовних вимог та закрито провадження у справі з розгляду позовних вимог в частині стягнення заборгованості за процентами, нарахованими за договорами в період з 30.10.2015 по 29.03.2016 у загальному розмірі 1 810 192, 70 дол.США.
Рішенням господарського суду Донецької області від 17.02.2021 у справі №      905/2043/18 позов Акціонерного товариства “Сбербанк” до Акціонерного товариства “Українська залізниця” задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства “Українська залізниця” на користь Акціонерного товариства “Сбербанк” заборгованість в сумі 56 119 944,59 доларів США, з яких: 36 281 746,54 доларів США - основна сума заборгованості за кредитними лініями, 19838198,05 доларів США – заборгованість за простроченими процентами за користування кредитними коштами та витрати по сплаті судового збору у розмірі 563659,31 грн. В іншій частині заявлених вимог відмовлено.
В обґрунтування рішення суд послався на те, що:
- надання банком відповідачу кредитних коштів за спірними Кредитними договорами в сумі  36      281      746,54 доларів США та заборгованість останнього з його повернення на зазначену суму підтверджується доданими до позову  відповідними меморіальними ордерами та виписками по особових  рахунках, на яких обліковується заборгованість відповідача за Кредитними договорами;
- позивачем  правомірно  у відповідності до п 6.1 Кредитних договорів та відповідних додаткових договорів нараховано проценти за користування кредитом у розмірі 12% за період з 30.11.2014 по 29.07.2020 , а заперечення  відповідача щодо неправомірності  їх нарахування після закінчення строку дії Кредитних дговорів -після 02.12.2016 з посиланням на правову позицію, викладену в  постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020у справі № 912/1120/16,  є необґрунтованими , з огляду на те, що обставини в межах справи № 912/1120/16 та справи №905/2043/18 не є подібними, оскільки на відміну від обставин, які досліджувались в справі 912/1120/16, сторони за кредитними договорами, які досліджуються в межах справи № 905/2043/18 встановили термін реалізації прав кредитодавця на нарахування відсотків та обов`язків позичальника на їх сплату  із подією зарахування коштів на рахунок кредитодавця,тим самим сторони встановили скасувальну обставину, із настанням якої припиняються права  банка на нарахування процентів та відповідно обов`язки позичальника щодо їх сплати, що не суперечить ст.ст  212,627 ЦК України;
         - заява  відповідача щодо застосування загальної трирічної позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштам згідно договорів про відкриття кредитних ліній за період з 30.11.2014 по 29.10.2015 – №07-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013, за період з 30.11.2014 по 29.10.2015 – №0-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013, за період з 30.08.2015 по 29.10.2015 – №09-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013, за період 28.02.2015 по 29.10.2015 – №10-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013, за період з 30.08.2015 по 29.10.2015 – №11-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013  задовленню не підлягає, з огляду на те, що позовна заява АТ “Сбербанк” складена 30.10.2018 та направлена до суду 01.11.2018. Умовами договору передбачено що проценти, нараховані відповідно до п.6.1-6.2 цього договору, позичальник зобов`язаний сплачувати щомісяця не пізніше 3 (трьох) робочих днів наступних за днем закінчення періоду, а тому останнім днем сплати процентів за період з 30.09.2015 по 29.10.2015 є 02.11.2015,   у зв`язку з чим, враховуючи подання позовної заяви до суду 01.11.2018, за вказаний період позовна давність не сплила.Стосовно позовної давності щодо вимог, які стосуються стягнення процентів за період з  30.11.2014 по 29.09.2015, позивач обґрунтував  наявність поважних причин щодо її пропуску, з огляду на   обставини щодо намагань позивача захистити порушене право  у межах справ № 910/537/17, 910/653/17, виходячи з судової практики, яка склалася протягом 2016 року,  за якою  судами приймалися рішення, якими задовольнялися вимоги до ПАТ “Українська залізниця”, як до правонаступника, позицію господарського суду м. Києва у справах  № 910/537/17, 910/653/17 щодо відмови в позові з огляду на змінену судову практику   з підстав ненастання такого правонаступництва та враховуючи постанову Великої палати Верховного суду № 910/5953/17   від 16.06.2020 року, в якої останній фактично підтримав позицію позивача, яку  він сформував, звертаючись з відповідним позовом у січні 2017 року до господарського суду міста Києва.
-заперечення відповідача, щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості зі сплати процентів за договором №07-В/13/66-КЛ-КБ в розмірі 87      197,57 доларів США за період з 30.11.2014 по 29.06.2015, №08-В/13/66-КЛ-КБ в розмірі 87      197,57 доларів США за період з 30.11.2014 по 29.06.2015 та №10-В/13/66-КЛ-КБ в розмірі 250      904,48 доларів США період з 30.11.2014 по 29.06.2015, з посиланням на передання позивачем відповідних прав вимоги за  договорами відступлення новому кредитору-ТОВ  Фінансова компанія "Інвест Кредит Груп", є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.Зокрема згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором-3 та кредитним договором-5 період нарахування процентів починається з 30.08.2015, за кредитним договором-4  - з 28.02.2015., позивачем не включено до заявлених позовних вимог, вимоги зі сплати процентів, що  відступлені за відповідними договорами відступлення, на які посилається відповідач в обґрунтування своїх заперечень стосовно втрати позивачем  прав вимоги заборгованості за кредитними договорами. Разом з тим, зі змісту розділу 7 договорів відступлення №15-1/4 від 26.06.2015 та 15-1/8 від 30.10.2015 вбачається що передача прав вимоги від банку до нового кредитора та підписання акту приймання-передачі права вимоги можливе лише після отримання від нового кредитора грошових коштів у повному розмірі від загальної ціни відступлення, або частини загальної ціни відступлення у строки, встановлені п.3.1 договору та передання первісному кредитору відповідних документів, якими надано повноваження новому кредитору на укладення цього договору та/або затвердження цього договору, якщо цього вимагає діюче законодавство України та/чи статутні документи нового кредитора.Моментом оплати вважається момент надходження грошових коштів на рахунок Банку (п.3.2 договорів).З виписок по рахунках, на яких обліковується заборгованість позичальника за відсотками, не вбачається перерахування коштів за вказаними договорами відступлення прав вимоги, яке б стало підставою для отримання новим кредитором права вимоги за договором №07-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013 в сумі 87      199,57 доларів США та за договором №08-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013 в сумі 87      199,57 доларів США, На підставі договору №15-1/8 банком передано право вимоги відсотків  за договором про відкриття кредитної лінії №10-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013 у період з 30.11.2014 по 27.02.2015 включно загальною сумою 185,093,74 доларів США. Вказаний договір містить аналогічні умови щодо передання права відступлення. Перерахування вказаної суми заборгованості підтверджується банківською випискою по особовим рахункам ДП “Донецька залізниця з 30.04.2013 по 22.10.2018. Будь-які інші перерахування, з підстав відступлення права вимоги, на рахунок боржника за вказаним договором суду не доведені;
-з огляду на те, що статтею  2 Закону України“Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції” встановлено заборону  на час проведення антитерористичної операції щодо нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, в той час як  АТ “Українська залізниця” є правонаступником ДП “Донецька залізниця”, яка проводила свою діяльність на території Донецької області, тобто на території проведення антитерористичної операції, на час кредитування та до 21.10.2015 року зобов`язаною особою за кредитними договорами було ДП “Донецька залізниця”, яка здійснювала свою діяльність у пільговій для нарахування штрафних санкцій зоні, та було звільнено від сплати цих санкцій, є неправомірним покладати на правонаступника зобов`язання зі сплати спірної суми пені, від яких звільнений попередник. 
Відповідач - Акціонерне товариство “Українська залізниця” із зазначеним      рішенням в частині задоволення позовних вимог не погодилось та подало на нього до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить це рішення скасувати в частині стягнення з Акціонерного товариства “Українська залізниця” на користь Акціонерного товариства “Сбербанк” заборгованості в сумі 56 119 944,59 доларів США, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, в частині позовних вимог про стягнення основної суми заборгованості та відсотків за користування кредитом за період до 27.01.2017, розглянутих у справі №910/537/17 закрити провадження по справі. Судові витрати покласти на позивача.
Одночасно у апеляційній скарзі заявник просить залучити до участі у справі третю особу яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія” Інвест Кредит Груп”.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається, зокрема, на те, що:
-оскаржуваним рішенням стягнуто  з АТ «Укрзалізниця»  відсотки  за користування  кредитом в розмірі, передбаченому Кредитними договорами, що нараховані  кредитодавцем поза межами  строку кредитування, встановленого  сторонами в цих Договорах, за відсутності передбаченого умовами Договорів права кредитодавця нараховувати такі відсотки на прострочену  заборгованість поза межами строку кредитування, що суперечить нормам статей  1048, 1050, 625 Цивільного кодексу України,правильність  застосування яких викладені  у висновках  Великої Палати Верховного Суду  у подібних правовідносинах в постановах від 28.03.2018 у справі №  444/9519/12, від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17,від 04.02.2020 у справі №  912/1120/16;
-судом першої інстанції помилково не застосовано позовну давність, а поновлення ним позовної давності  за заявою позивача  за відсутністю правових підстав для цього призвело до незаконного стягнення  з АТ «Укрзалізниця» відсотків за користування  кредитом, що нараховані поза межами  зазначеного строку-до 29.10.2015 в загальній сумі  1 328559,70 долл. США;
-при ухваленні оскаржуваного рішення  судом першої інстанції не було враховано наявність договорів про відступлення позивачем частини заборгованості за спірними кредитними договорами №   09-В13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013 , №10-В13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013, № 11-В13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013 новому кредитору, якого суд не залучив до участі у справі- Товариству з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія "Інвест Кредит Груп", а висновки суду щодо належності кредитора АТ «Сбербанк» за вказаними Кредитними договорами ґрунтуються лише на припущеннях.При цьому скаржник зазначає, що  суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що за договорами про відступлення прав вимоги,укладеними між АТ «Сбербанк» та ТОВ Фінансова компанія "Інвест Кредит Груп" не відбулося відступлення прав вимоги за вказаними Кредитними договорами  , пославшись на те, що з виписок по рахунках, на яких обліковується заборгованість позичальника за відсотками  не вбачається перерахування коштів за вказаними договорами  відступлення права вимоги, яке б стало підставою для  отримання новим  кредитором права вимоги  за Кредитними  договорами,оскільки оплата  по договору відступлення права вимоги  не може здійснюватися  через рахунки ( а відтак і відображатися на них), де обліковується заборгованість позичальника за відсотками по Кредитних договорах,відкритих для обслуговування  кредитних ліній.Разом з тим, скаржник зазначає, що відсутність здійснення оплати за договорами  відступлення права вимоги заперечується розрахунками позивача, з яких вбачається  продовження списання  заборгованості ДП «Донецька Залізниця перед АТ «Сбербанк»  у зв`язку з віступленням прав вимоги –до 05.11.2015 (протягом п`яти місяців  після підписання  першого пртоколу  БКК № 66 про відступлення права вимоги на користь ТОВ Фінансова компанія "Інвест Кредит Груп";
-в порушення вимог ст.ст. 75,п. 2 ч. 1 ст. 175 , п.  3 ч. 1 статті  231  Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції не врахував преюдиційного рішення господарського суду м. Києва  у  справі  № 910/537/17 між тими ж сторонами, про той самий предмет спору  із тих самих підстав, яким в позові АТ «Сбербанк» до АТ «Укрзалізниця»  відмовлено та яке залишено без змін  постановою Північного  апеляційного господарського суду від 31.01.2019.   
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07 квітня 2021 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Українська залізниця”, м. Київ (вх.№ 1014 Д/2) на рішення господарського суду Донецької області від 17.02.2021 у справі № 905/2043/18 залишено без руху, встановлено апелянту 10-денний строк, з дня вручення ухвали, для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом надання доказів    сплати у встановленому порядку судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 925050 грн.
Позивач - Акціонерне товариство “Сбербанк” не погодившись із рішенням господарського суду Донецької області від 17.02.2021 у справі № 905/2043/18 в частині відмови у стягненні з Акціонерного товариства “Українська залізниця”     пені за прострочення сплати основної суми заборгованості та процентів, на загальну суму 148990 637 грн., також подав на нього до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права,просить це рішення в зазначеній частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення пені за прострочення сплати основної суми заборгованості та процентів на загальну суму 148 990    637 грн. задовольнити, а в іншій частині рішення залишити без змін.
В обґрунтування апеляційної скарги АТ «Сбербанк» посилається, зокрема, на те, що господарський суд першої інстанції безпідставно  в якості підстав для відмови у стягненні з відповідача пені в сумі 148990 637 грн.  послався на те, що положеннями  ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції”  встановлено заборону  нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики юридичним особам, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція у період проведення антитерористичної операції.
При цьому скаржник зазначає, що відповідачем у даній справі стосовно зобов`язань ДП «Донецька  залізниця» перед АТ «Сбербанк» за спірними Кредитними договорами, є АТ «Укрзалізниця», яка з 21.10.2015 –дати державної реєстрацїї в ЄДРПОУ є єдиним правонаступником , яке  прийняло все майно  та усі зобов`язання  підприємств, які припинилися шляхом злиття, в тому числі  ДП «Донецька залізниця», в той час, як маючи власну  прострочену заборгованість за Кредитними договорами,  відповідач не здійснював  її погашення перед позивачем, вся пеня, що заявлена до стягнення АТ «Сбербанк» утворилася  вже після  настання зазначеного факту правонаступництва, а законодавством не встановлено жодних заборон  нарахування пені за допущене відповідачем прострочення  зі сплати заборгованості за Кредитними договорами.Також скаржник наголошує  на неправильному застосуванні судом   ст.   2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції”   до пені, яка нарахована  на заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами, оскільки зазначеною  статтею встановлена заборона на нарахування штрафних санкцій  на основну заборгованість  за кредитними договорами, а тому вона не поширюється на заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом. 
Згідно з протоколом системи автоматизованого розподілу       судової справи між суддями від 02.04.2021 для розгляду судової справи №905/2043/18 було сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - доповідач Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль       О.А. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.04.2021 апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Сбербанк” м. Київ (вх.№ 1055 Д/2) на рішення господарського суду Донецької області від 17.02.2021 у справі № 905/2043/18 залишено без руху, встановлено апелянту 10-денний строк, з дня вручення            ухвали, для усунення недоліків апеляційної скарги.
У зв`язку з усуненням Акціонерним товариством “Українська залізниця” недоліків апеляційної скарги ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.04.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства “Українська залізниця”, м. Київ      (вх.№ 1014 Д/2) на рішення господарського суду Донецької області від 17.02.2021 у справі № 905/2043/18, призначено розгляд апеляційної скарги в судове засідання з повідомленням сторін на 24.05.2021 о 14:15      годині.
У зв`язку з усуненням Акціонерним товариством “Сбербанк” недоліків апеляційної скарги ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.04. 2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства “Сбербанк” м. Київ (вх.№ 1055 Д/2) на рішення господарського суду Донецької області від 17.02.2021 у справі № 905/2043/18, об`єднано розгляд апеляційних скарг позивача та відповідача в одне апеляційне провадження для сумісного розгляду, призначено розгляд апеляційних скарг в судове засідання з повідомленням сторін на 24.05.2021 о 14:15 годині.
14.05.2021 (вх. №5483) від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому він просить відмовити повністю у задоволенні апеляційної скарги відповідача.
19.05.2021 (вх. № 5723) від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому він просить у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити, оскаржуване рішення в частині відмови в стягненні з Акціонерного товариства “ Українська залізниця” пені за прострочення сплати основної суми заборгованості та процентів – залишити без змін.
24.05.2021 від відповідача надійшло клопотання (вх. № 5863) про призначення у справі судової економічної експертизи. 
       Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.05.2021 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія "Інвест Кредит Груп" ( 04116 м. Київ , вул. Старокиївська, будинок                             10Г,офіс 173, код ЄДРПОУ 38320537).
Оголошено в судовому засіданні перерву до"24" червня 2021 р. о 12:00 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, м. Харків, проспект     Незалежності, 13, 1-й  поверх, зал засідань № 104.
08.06.2021 (вх. № 6630) від представника відповідача – адвоката Кузьміної Г.А. надійшла заява про долучення до матеріалів справи доказів направлення на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія "Інвест Кредит Груп" копії апеляційної скарги, клопотання про залучення третьої особи та копії відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи від 23.06.2021, у зв`язку із знаходженням у відпустці       судді Білоусової Я.О.,       для розгляду справи № 905/2043/18 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Пуль О.А., суддя Шевель О.В.
23.06.2021 (вх. ел. пошт. № 2781) від представника позивача – адвоката              Гапона В.С. надійшли заперечення на клопотання про призначення експертизи по справі № 905/2043/18.
24.06.2021 ( вх. № 7259) від представника відповідача – адвоката Кузьміної Г.А. надійшли доповнення до клопотання про призначення експертизи.
24.06.2021 (вх. № 7270) від представника позивача – адвоката Гапона В.С. надійшов лист, в якому він просить долучити до матеріалів справи 905/2043/18 докази направлення на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія "Інвест Кредит Груп" документів згідно з вимогами ухвали Східного апеляційного господарського суд від 24.05.2021.
У судовому засіданні 24.06.2021 оголошено перерву до 08.07.2021 о 14:00 год.
07.07.2021 (вх. ел. пошти № 2976) від представника Акціонерного товариства “Сбербанк” - адвокат Гапона В.С. надійшли додаткові заперечення на клопотання про призначення експертизи по справі № 905/2043/18.
07.07.2021 (вх. ел. пошти № 2975) від представника Акціонерного товариства “Сбербанк” - адвокат Гапона В.С. надійшли пояснення.
08.07.2021 (вх. пошти № 7811) від представника Акціонерного товариства “Сбербанк” - адвокат Гапона В.С. надійшов лист з оригіналами описів вкладення у цінні листи, та оригінали фіскальних чеків, що підтверджують направлення на адресу учасників справи документів. 
        Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи від 08.07.2021, у зв`язку із знаходженням у відпустці       судді Шевель О.В.,       для розгляду справи № 905/2043/18 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Геза Т.Д., суддя Пуль О.А.
    Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.07.2021 в судовому засіданні оголошено перерву до 16.08.2021 р. об 11:00 год. 
     Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи від 13.08.2021, у зв`язку із знаходженням у відпустці судді Гези Т.Д.,     для розгляду справи № 905/2043/18 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу позивача та заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, а також проти клопотання  відповідача про призначення у справі судової експертизи.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу відповідача та клопотання про призначення у справі судової експертизи та заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача.
Представники третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державного підприємства “Донецька залізниця”  та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача-ТОВ фінансова компанія "Інвест Кредит Груп", які повідомлені судом належним чином про дату,  час  та місце розгляду справи, у судове засідання повторно  не з`явилися,  про причини неявки суд не повідомили, що відповідно ч.ч. 1, 3 статті 202, ч. 12 статті 270  Господарського процесуального кодексу України є підставою для розгляду справи за їх відсутності незалежно від причин неявки.
Розглянувши клопотання відповідача про  призначення у справі судової економічної експертизи (вх. №  5863 від 24.05.2021), колегія суддів вважає його необґрунтованим  та таким, що не підлягає задоволенню.
Відповідач просив поставити на  вирішення експертів наступні питання: 
- в якому розмірі документально підтверджується отримання ДП «Донецька залізниця» кредитних кошітв  за договорами про відкриття кредитної лінії  № 07-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013, № 08-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013,  № 09-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013,  № 10-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013,  № 11-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013?
-в якому розмірі документально підтверджується  повернення ДП «Донецька залізниця» кредитних коштів  за договорами про відкриття кредитної лінії  № 07-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013, № 08-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013,  № 09-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013,  № 10-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013,  № 11-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013?
-чи здійснювалось зарахування коштів на рахунки АТ «Сбербанк» за договорами  про відступлення  права вимоги  від ТОВ Фінансова компанія "Інвест Кредит Груп"  протягом 01.04.2013 по 31.12.2015?
-чи списувалися з рахунків  ДП «Українська  залізниця» та ДП «Донецька залізниця, відкритих у  АТ «Сбербанк»  кошти на погашення  заборгованості за договорами  про відкриття кредитної лінії № 07-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013, № 08-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013,  № 09-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013,  № 10-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013,  № 11-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013?
-чи підтверджується документально  наявний у матеріалах справи  розрахунок  заборгованості  ДП «Донецька залізниця» перед  АТ «Сбербанк» відповідно до умов договорів про відкриття кредитної лінії № 07-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013, № 08-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013,  № 09-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013,  № 10-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013,  № 11-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013?
При цьому  відповідач просив  зобов`язати АТ «Сбербанк»  надати експерту всі необхідні  документи для проведення судової експертизи та доручити її проведення  Київському  науково-дослідному інституту судових експертиз.
Клопотання обгрутовано наявністю суперечностей у наданих позивачем доказах щодо позовних вимог, які неодноразово збільшувались та щодо частини яких позивачем подано заяву про залишення їх без розгляду у  зв`язку з тим, що сума заборгованості за певні періоди  вже була стягнута судовими рішеннями  в рамках інших судових справ, а саме: №905/2250/18  № 905/2251/18, 905/2252/18,  905/2253/18, 905/2254/18.
       При цьому  відповідач зазначає про наявність договорів про відступлення прав вимоги № 15-1/5 від 28.08.2015, 15-1/7 від 29.09.2015, 15-1/8 від 30.10.2015, № 15-1/4 від  26.06.2015 ,  за якими АТ «Сбербанк» відступив права вимоги за кредитними довогорами №   09-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2012,  № 10-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2012,  № 11-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2012 новому кредитору - ТОВ фінансова компанія "Інвест Кредит Груп" та  додатків до позовної заяви, а саме виписок  по особовим рахункам (ф.281) з 20.04.2013  по 22.10.2018, з 28.08.2015 по 30.10.2015,з яких вбачається, що  оплата процентів за Кредитними договорами проводилась за наведеними Договорами про  відступлення права вимоги з 28.08.2015 по 30.10.2015, а відтак позивач втратив право  вимоги  щодо заборгованості за вказаними Кредитними договорами,чого не було враховано судом першої інстанції.
       При цьому відповідач зазначає, що суд першої інстанції в обґрунтування свого висновку,  що за договорами про відступлення прав вимоги,укладеними між АТ «Сбербанк» та ТОВ Фінансова компанія "Інвест Кредит Груп" не відбулося відступлення прав вимоги за вказаними Кредитними договорами, безпідставно  послався на те, що з виписок по рахунках , на яких обліковується заборгованість позичальника за відсотками,  не вбачається перерахування коштів за вказаними договорами  відступлення права вимоги , яке б стало підставою для  отримання новим  кредитором права вимоги  за Кредитними  договорами,оскільки оплата  по договору відступлення права вимоги  не може здійснюватися  через рахунки ( а відтак і відображатися на них), де обліковується заборгованість позичальника за відсотками по Кредитних договорах,відкритих для обслуговуваня  кредитних ліній.Разом з тим, скаржник зазначає, що відсутність здійснення оплати за договорами  відступлення права вимоги заперечується розрахунками позивача, з яких вбачається продовження списання  заборгованості ДП «Донецька Залізниця» перед АТ «Сбербанк»  у зв`язку з віступленням прав вимоги –до 05.11.2015 (протягом п`яти місяців  після підписання  першого пртоколу  БКК № 66 про відступлення права вимоги на користь ТОВ Фінансова компанія "Інвест Кредит Груп".
Також відповідач зазначає, що оскільки він не є стороною Кредитних договорів та договорів про відступлення прав вимоги, а є правонаступником боржника-ДП «Донецька залізниця», з яким  було втрачено  всі ділові зв`язки  через проведення воєнних дій  на Сході держави, він не може надати  будь-яких доказів  наявності чи відсутності  та меж вчинення такої угоди про відступлення та   встановити, чи цим підприємством  здійснювалося обслуговування  кредитних ліній на користь нового кредитора, а відтак позбавлений  можливості  самостійно надати обґрунтований контррозрахунок  позовних вимог.
Відтак, відповідач  зазначає про те, що господарський суд першої інстанції  незаконно переклав обов`язок з доведення  належності кредитора  за Кредитними договорами на відповідача
Також відповідач зазначає на необхідності встановлення за допомогою судової експертизи  обставин щодо списання  будь-яких коштів  з рахунка ДП «Донецька залізниця»  та АТ «Укрзалізниця», відкритих в АТ «Сбербанк» , в рахунок погашення заборгованості  за Кредитними договорами з огляду на те, що відповідно до пункту 9.6. Кредитних договорів  позичальник - "Донецька залізниця» доручила  АТ «Сбербанк» списувати  з будь-яких рахунків позичальника  в Банку, у тому числі, але не виключно  з рахунків, зазначених в п. 12.2. Кредитних Договорів,   грошові кошти  з метою повернення кредиту,нарахованих  та несплачених комісій процентів, а також пені та штрафів, у випадку несвоєчасного виконання Позичальником свого зобов`язання зі сплати таких платежів у строки, визначені договором.
Крім цього відповідач зазначає про необґрунтованість наданого позивачем розрахунку заборгованості з огляду  на відсутність первинних документів, з яких  би вбачався рух коштів по рахунках, в той час як надані  позивачем виписки по рахунках такими документами не є,оскільки не підтверджують факт здійснення господарських операцій  і належним чином не оформлені.При цьому відповідач зазначив, що окрім первинних документів, позивачем не надано суду й інших документів для перевірки  розрахунків та надання  альтернативного розрахунку, а тому кваліфікований зустрічний розрахунок  може здійснити лише експерт із окремою спеціальністю «Експертиза документів фінансово-кредитних операцій».
Також відповідач зазначив, що у нього відсутня об`єктивна можливість провести самостійний розрахунок заборгованості  зважаючи також на те, що вся первинна документація  за спірними Кредитними договорами знаходиться  на тимчасово непідконтрольній українській владі території.
У доповненнях до клопотання  про призначення  у справі економічної експертизи (вх. № 7259 від 24.06.2021) відповідач звертає увагу суду на те, що  в ході  апеляційного розгляду даної справи встановлено відсутність виписок  з рахунків АТ «Сбербанк» , що зазначені  сторонами  у кожному спірному Кредитному договорі(п. 13.2), як перелік рахунків, за якими Банк має право самостійного (неузгодженого з Позичальником)списання всіх наявних коштів в рахунок погашення заборгованості, з урахуванням чого, посилаючись на   неповне з`ясування судом першої інстанції  обставин, що мають значення для справи, недоведеність розміру заборгованості ДП «Донецька залізниця» перед АТ «Сбербанк» наголошує на обґрунтованості  заявленого клопотання про призначення у справі економічної експертизи.  
Позивачем надано заперечення на клопотання відповідача про призначення  у справі економічної експертизи (вх.  № 7236 від 23.06.2021 , вх. ел пошти  2781 від 23.08.2021), в яких він  зазначив про відсутність встановлених статтею 99 ГПК України підстав для призначення у даній справі судової економічної експертизи, а саме відсутність дійсної потреби у спеціальних знаннях  для встановлення фактичних даних щодо розміру спірної заборгованості та  порядку її нарахування, оскільки в матеріалах справи містися достатня  кількість доказів, що підтверджують вірність їх здійснення і саме до компетенції суду належить здійснення аналізу  та вивчення вказаних документів, а доводи відповідача щодо наявності суперечності  у доказах  ґрунтуються  на припущеннях, а тому призначення судової експертизи у даній справі лише посприяє затягуванню розгляду справи та  відповідно  порушенню принципу  господарського судочинства-процесуальній економії.
Крім цього,  позивачем надано додаткові заперечення на клопотання відповідача про призначення    у справі економічної експертизи ((вх.  № 7764 від 07.07.2021 , вх. ел пошти  2976 від 07.07.2021), в яких він  зазначив, зокрема, про те, що відповідач протягом розгляду даної справи в суді першої інстанції не був позбавлений можливості  подати до суду висновок експерта , складений на його замовлення,проте не скористався  наданим йому правом, а запропоновані ним у клопотанні питання експерту № 1 щодо документального підтвердження отримання ДП «Донецька залізниця» кредитних коштів за спірними Кредитними договорами та №  2 щодо документального підтвердження розміру повернутого кредиту, є такими, що відносяться  до компетенції суду оскільки носять виключно правовий характер.
Питання № 3 щодо того, чи здійснювалось зарахування коштів на рахунки АТ «Сбербанк» за договорами  про відступлення  права вимоги  від ТОВ Фінансова компанія "Інвест Кредит Груп"  протягом 01.04.2013 по 31.12.2015 не має значення для даної справи, оскільки в цьому питанні відсутній зв`язок з Позичальником –відповідачем, а банк  визнав факт відступлення заборгованості  за такими договорами.Спірними у даній справі  внаслідок відступлення  суми боргу  є лише  дві суми відступлення яких не відбулось через нездійснення Новим кредитором оплати відступлених вимог, та банк заявив їх до стягнення, а саме сум, що були предметом договору відступлення  прав вимоги №  15-1/4 від 26.06.2015 в розмірі :
-87199,57  долл. США-проценти нараховані за Договором  № 07-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013  за період з 30.11.2014 по 29.06.2015;
- 87199,57  долл. США-проценти нараховані за Договором  № 08-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013  за період з 30.11.2014 по 29.06.2015.
В той час як решта  сум, про які зазначено  в договорах про відступлення,  банком  до стягнення не заявляються і не є предметом спору у даній справі.
Питання № 4 щодо того, чи  списувалися з рахунків  ДП «Українська  залізниця» та ДП «Донецька залізниця" , відкритих у  АТ «Сбербанк»  кошти на погашення  заборгованості за договорами  про відкриття кредитної лінії № 07-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2012, № 08-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2012,  № 09-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2012,  № 10-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2012,  № 11-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2012  є некоректним, оскільки  Кредитні  договори не передбачають списання грошових коштів з АТ «Укрзалізниця» в рахунок заборгованості ДП «Донецька залізниця».Питання щодо можливого  списання коштів з рахунків ДП «Донецька залізниця» у відповідності з умовами Кредитних договорів  не потребує спеціальних знань, а при здійсненні  такого списання з поточних рахунків Позичальника  зазначені кошти можуть бути направлені лише в рахунок погашення заборгованості, що автоматично призведе  до відображення даної операції  у виписках Боржника, які містяться  в матеріалах справи, а тому суд і відповідач не позбавлені можливості дослідити відповідні операції на підставі наявних доказів.Представник відповідача ,зазначаючи про відсутність  можливості перевірити  дії Банку у відношенні рахунків  ДП «Донецька залізниця»,  не надає жодних доказів  того, що ним  вчинялись будь-які  дії, спрямовані  на отримання відповідної інформації.  
Питання № 5 щодо того, чи підтверджується документально  наявний у матеріалах справи  розрахунок  заборгованості  ДП «Донецька залізниця» перед  АТ «Сбербанк» відповідно до умов Кредитних договорів відносяться  до компетенції суду оскільки носять виключно правовий характер. 
    Статтею 1 Закону України "Про судову експертизу" визначено, що судовою експертизою є дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Відповідно до частини 1 статті 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. 
Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права (ч. 2 ст. 98 ГПК України). 
Відповідно до частини 1 статті 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. З урахуванням обставин справи суд має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза) (ч. 3 ст. 99 ГПК України).
Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну. Питання, які ставляться експерту, і його висновок з них не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта (ч.4, 5, 6  ст. 99 ГПК України).
Виходячи зі змісту статті 99 Господарського процесуального кодексу України, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування, зокрема.  якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.
     При вирішенні питання щодо призначення судової експертизи суди повинні враховувати окрім вищезазначеного і можливість дотримуватися принципу процесуальної економії.
     Принцип процесуальної економії господарського судочинства - загальне керівне положення, відповідно до якого господарський суд, учасники судового процесу та/або сторони виконавчого провадження економно і ефективно використовують всі встановлені законом процесуальні засоби для правильного та оперативного розгляду справ з дотриманням строків.
       Сутність принципу процесуальної економії полягає в тому, що б під час розгляду справи в господарському суді для найбільш повного та всебічного розгляду справи використовувати всі встановленні законом засоби з урахуванням строків визначених нормами процесуального права.
      Елементами змісту принципу процесуальної економії господарського судочинства слід вважати:
- вимога оперативного розгляду справи;
- вимога економного використання процесуальних засобів судом, учасниками справи для повного та всебічного розгляду справи у господарському суді.
    Підтвердженням необхідності дотримання принципу процесуальної економії є зокрема практика ЄСПЛ, яка полягає у тому, що:
     Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").
    Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").
      Колегія суддів вважає, що, при розгляді даної справи не вбачається наявності питань, що входять до предмету доказування, з`ясування яких  потребує спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, з урахуванням того, що розмір заборгованості, яка є предметом доказування у даній справі можливо встановити на підставі наявних у матеріалах справи доказів,  з яких не вбачається  суперечності у питаннях, що стосуються предмету доказування.  
Так, питання щодо документального підтвердження  розміру отриманих та повернутих кредитних коштів за спірними Кредитними договорами, наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості відноситься до компетенції суду щодо оцінки доказів, й їх вирішення не потребує  наявності спеціальних знань, тому зацікавлена сторона може надати свій контррозрахунок вищевказаних нарахувань, складаний бухгалтером, економістом чи іншою особою, яка має повну освіту, а суд може вирішити зазначені питання  на підставі наявних у матералах справи доказів.
Також не вбачається суперечності у доказах, на якій наголошує відповідач та його доводи щодо наявності такої суперечності ґрунтуються лише на припущеннях.
Так, колегія суддів зауважує, що в позові та у  заявах про збільшення позовних вимог, позивачем зазначено про здійснення  відповідачем оплати  процентів за користування кредитом лише до 30 листопада 2014 року та про відсутність  погашення основної заборгованості, в той час як  відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження сплати процентів за користування кредитом або заборгованості  за тілом кредиту  після цієї дати, що також свідчить про відсутність  суперечності  у наданих доказах та,  відповідно, про  відсутність необхідності у проведенні  судової економічної експертизи для з`ясування розміру відповідної заборгованості.
Крім того,  у матеріалах справи відсутні та  відповідачем не надано виписок  з рахунків АТ «Сбербанк» , що зазначені  в п. 13.2. кожного спірного Кредитного договору, як перелік рахунків, за якими Банк має право самостійного списання всіх наявних коштів в рахунок погашення заборгованості. 
Відповідачем не надано доказів вжиття заходів щодо отримання відповідних виписок.В суді апеляційної інстанції представники відповідача пояснили, що жодного разу не зверталися до позивача з вимогою надати виписки з відповідних рахунків ДП «Донецька залізниця» , які б підтверджували факт повернення  чи списання коштів  в рахунок  погашення заборгованості за спірними Кредитними договорами.
При цьому колегія суддів  зазначає, що як вбачається  з матеріалів справи ДП «Укрзалізниця» була залучена  до участі  у справі  в якості відповідача  ухвалою господарського суду Донецької області від  22.07.2020, тоді  як рішення  у справі було прийнято 17.02.2021.  
     При цьому суд зазначає, що відповідно до  ст. 13 ,74  ГПК України обов`язок з надання доказів на підтвердження обставин , на які  сторона посилаються  як на підставу своїх вимог або заперечень покладено на сторони, в той час як суду заборонено збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи, крім витребування доказів лише у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Питання щодо того, чи здійснювалось  зарахування коштів на рахунки АТ «Сбербанк» за договорами  про відступлення и права вимоги  від ТОВ Фінансова компанія "Інвест Кредит Груп"  протягом 01.04.2013 по 31.12.2015 не стосується предмету доказування у даній справі.
    У матеріалах справи наявні копії зазначених  відповідачем Договорів про відступлення права вимоги ( цесії)  від 26.06.2015 № 15/-1/4, від 28.08.2015  №  15-1/5, від 29.09.2015 №  15-1/7, від 30.10.2015 №  15-1/8, предметом яких є відступлення Первісним кредитором -позивачем Новому кредитору -Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвест Кредит Груп"  прав вимоги   за спірними Кредитними  договорами та передання таких прав  на умовах, що визначені  у Договорах про відступлення права вимоги (т. 7 а.с. 18-31).
     Пунктом  2 Договорів про  відступлення права вимоги визначено склад та обсяг  прав вимоги, які позивач погодився передати  Новому кредитору. 
     Разом  з цим, відповідно до умов цих Договорів про відступлення права вимоги, відступлення відповідних прав відбувається  за умови здійснення  Новим кредитором Первісному  кредитору сплати частково або в повному обсязі   ціни відступлення на певні номери рахунків, що  відкриті  у позивача та складання сторонами на підставі такої оплати Акту приймання-передачі права вимоги, обсяг якої відповідно до здійсненої оплати визначається  за наведеною  в п. 3.1. Договору  формулою. При цьому датою відступлення прав вимоги за Договорами про відступлення права вимоги визначено дату  підписання сторонами  Актів  приймання-передачі права вимоги.
        Таким чином відступлення  вимог, які зазначені в пункті 2 зазначених договорів  цесії здійснюється лише за умови сплати Новим  кредитором ціни відступлення та підписання сторонами  Актів  приймання-передачі права вимоги.
      Позивачем разом із поясненнями від 07.07.2019 (т. 9 а.с. 143-165) та запереченнями проти  клопотання  про призначення судової експертизи надано наступні документи:
   - Акт від 02.07.2015 № 1 приймання -передачі прав вимог за договором відступлення прав вимоги від 26.06.2015 № 15/-1/4;
    - Акт від 31.08.2015 № 1 приймання -передачі прав вимог за договором відступлення прав вимоги від 28.08.2015  №  15-1/5;
   - Акт від 30.09.2015 приймання -передачі прав вимог за договором відступлення прав вимоги від 29.09.2015 №  15-1/7;
   - Акт від 30.10.2015 приймання -передачі прав вимог за договором відступлення прав вимоги від 30.10.2015 №  15-1/8.
     Разом  з тим, зі змісту наявних у матеріалах справи договорів про відступлення прав вимоги від 26.06.2015 № 15/-1/4, від 28.08.2015  №  15-1/5, від 29.09.2015 №  15-1/7, від 30.10.2015 №  15-1/8 вбачається, що із заявлених до стягнення сум заборгованості зі сплати процентів за Кредитними договорами до предмету відступлення,що визначений в пунті 2 цих Договорів    увійшли лише дві суми відступлення,  а саме суми, що були предметом договору відступлення  прав вимоги №  15-1/4 від 26.06.2015 в розмірі :
-87199,57  долл. США-проценти нараховані за Договором  № 07-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013  за період з 30.11.2014 по 29.06.2015;
- 87199,57  долл. США-проценти нараховані за Договором  № 08-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013  за період з 30.11.2014 по 29.06.2015.
Разом з тим, як пояснив в суді апеляційної інстанції представник позивача, відступлення вказаних сум, що були предметом договору відступлення  прав вимоги №  15-1/4 від 26.06.2015  не відбулось через нездійснення оплати ціни відступлення та відсутності підписаних відповідних  Актів приймання-передачі права вимоги.
Зокрема, в  наданому   позивачем суду апеляційної інстанції Акті від 02.07.2015 № 1 приймання -передачі прав вимог за договором відступлення прав вимоги від 26.06.2015 № 15/-1/4 відповідні суми та періоди не зазначено.
Решта  сум, про які зазначено  в договорах про відступлення права вимоги  банком  до стягнення  у даній справі не заявлено.
Відповідачем не надано доказів,  з яких би вбачалось здійснення відповідного зарахування  і складення Актів приймання-передачі відступлених прав вимоги, й відповідно , вбачалось би суперечність у доказах щодо суми заборгованості.  
На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про недоцільність призначення  у справі судової економічної експертизи. 
       Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
    Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
       Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційних скаргах  та у  відзиві на них, проаналізувавши  доводи апеляційних скарг, відзивів на них,заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення та  часткове задоволення  апеляційної скарги відповідача , зважаючи на таке.
        З матеріалів справи вбачається, що  30.04.2013 між Позивачем та Державним підприємством “Донецька залізниця” (правонаступником якого є відповідач Акціонерне товариство “Українська залізниця”, позичальник) укладено наступні  договори про відкриття кредитної лінії: №07-В/13/66/КЛ-КБ (кредитний договір-1), №08-В/13/66/КЛ-КБ (кредитний договір-2), №09-В/13/66/КЛ-КБ (кредитний договір-3), №10-В/13/66/КЛ-КБ (кредитний договір-4), №11-В/13/66/КЛ-КБ(кредитний  договір 5), умови яких є ідентичними за своїм змістом та суттю. 
Відповідно до п.1.1 Договорів банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті, що надалі іменується “Кредитна лінія”, та на підставі додаткових угод до цього договору (додаток №1 до Договорів) окремими частинами (траншами) надає позичальнику кредитні кошти (надалі - кредит) у порядку і на умовах, визначених цим договором, позичальник у свою чергу, зобов`язується використати кредит з метою, зазначеною у п.1.5 цього договору, своєчасно та в повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, виконати інші умови цього договору та повернути банку кредит у терміни, встановлені цим договором та/або додатковими угодами до цього договору.
Розмір процентів за користування кредитом складає 12,0% (дванадцять відсотків) річних (п.1.3 договору). Останній день дії кредитної лінії за цим договором визначається як відповідний робочий день відповідного місяця 2016 року такого ж дня того ж місяця, в якому було отримано кредитні кошти (перший транш) у 2013 році, але не більше ніж 36 місяців +1 день від дня отримання кредитних коштів (першого траншу) в межах ліміту цього договору. У цьому договорі терміном “останній день дії кредитної лінії” позначаться термін, з настанням якого зобов`язання банку з надання позичальнику кредиту на умовах цього договору припиняються (п.1.4 договору).
Кредит надається на виконання програм капітальних інвестицій відповідно до затвердженого фінансового плану та на поповнення обігових коштів (рефінансування короткострокових запозичень). Позичальник зобов`язується використовувати кредит лише за цільовим призначенням, зазначеним в цьому пункті договору, а також в будь-якому випадку не може використовувати надані йому за цим договором кошти на цілі, що прямо чи опосередковано заборонені законодавством України або його установчими документами (п.1.5 договорів, в редакції додаткових договорів №1 від 16.08.2013).
Відповідно до п.4.1 та 4.2 Договорів, в день підписання договору банк відкриває позичальнику позичковий рахунок обліку кредиту. Банк надає позичальнику кредит лише у межах строку дії кредитної лінії окремими частинами (траншами) шляхом надання траншу в сумі, що дорівнює ліміту кредитної лінії, або декількох траншів, але так, щоб у будь-який момент розмір кредиту не перевищував ліміт кредитної лінії. Кожний транш надається на підставі окремої додаткової угоди (відповідно до форми, наведеної в додатку №1 до цього договору) до цього договору, укладеної між позичальником і банком, у строк не пізніше 3 (трьох) днів з дня її укладення. Додаткові угоди про надання окремих траншів можуть бути укладені лише за взаємною згодою сторін і є невід`ємною частиною цього договору. Зобов`язання банку з надання траншу кредиту по договору виникають лише у разі укладення відповідної додаткової угоди до цього договору. У кожній такій додатковій угоді сторони повинні визначити: розмір траншу кредиту в межах розміру ліміту кредитної лінії; строк надання і повернення і траншу кредиту; реквізити для надання кредиту, якщо вони відрізняються від зазначених у п.9.2 цього договору.
Згідно п.п.6.1-6.4 Договорів позичальник зобов`язується сплачувати банку за користування кредитом проценти у розмірі, передбаченому договором. Проценти за кредитом нараховуються на фактичну суму заборгованості за кредитною лінією в валюті заборгованості. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно протягом дії Договору методом факт/факт на фактичну суму заборгованості за кредитом, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та у році. Нарахування процентів починається з дня надання кредиту (включно). Нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі. День повернення кредиту не враховується при нарахуванні процентів. Згідно із п. 9.3 договору сторони визначили, що  для цілій договору днем здійснення Позичальником будь-якого платежу по цьому договору вважається день зарахування коштів на рахунок № 2909.
Проценти, нараховані відповідно до п.6.1-6.2 цього договору, позичальник зобов`язаний сплачувати щомісяця не пізніше 3 (трьох) робочих днів наступних за днем закінчення періоду. Проценти, нараховані за період, в якому відповідно до п.1.4 цього договору позичальник зобов`язаний повністю повернути кредит банку, повинні бути сплачені не пізніше дня, передбаченого для повернення кредиту.
Позичальник зобов`язується повертати банку кожен з траншів кредиту у термін, зазначений у відповідній додатковій угоді до цього договору (п.8.1 Договорів).
Пунктом 9.1 Договорів передбачено, що повернення кредиту, сплата процентів за користування кредитом здійснюються в валюті, в якій надається кредит.
Надання кредиту здійснюється шляхом переказу грошових коштів з позичкового рахунку позичальника за реквізитами, зазначеними у заяві Позичальника про надання цього кредиту (п.9.2 договорів).
Відповідно до п.10.1 Договорів за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань позичальником за цим договором, банк має право вимагати сплати позичальником пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який стягується пеня, від простроченої суми за кожний день прострочення: а) за прострочення строку/ів повернення кредиту; б) за прострочення строку/ів сплати процентів за користування кредитом, які визначені ст.6 цього договору.
Договори набувають  чинності з дати їх підписання банком та позичальником, скріплення печатками сторін, і діє до повного виконання зобов`язань позичальника за  договором (п.12.3 Договорів).  
На підставі кредитного договору-1 ДП “Донецька залізниця” звернулось з листом від 29.11.2013 №НЗЕ-10/3867 до Позивача, в якому просила надати 02.12.2013 кредит у розмірі 1      251      094,71 доларів США, терміном до 02.12.2016 на поповнення обігових коштів.
          Згідно з  додатковоим договором №1 від 02.12.2013 до договору про відкриття кредитної лінії №07-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013, банк, відповідно до умов кредитного договору-1, надав позичальнику транш кредиту в сумі 1      251      094,71 доларів США на строк з 02.12.2013 по 02.12.2016 (п.1). Розмір процентів за користування кредитом склав 12% річних (п.2). Позичальник зобов`язувався повернути банку кредит, наданий на умовах цього додаткового договору, не пізніше 02.12.2016 (п.3).   Решта положень Кредитного договору продовжує діяти без змін.
          На виконання умов Договору банк перерахував на поточний рахунок ДП “Донецька залізниця” кошти  в сумі 1      251      094,71 доларів США, що еквівалентно 10      000      000,02 грн за офіційним обмінним курсом НБУ станом на дату укладання договору, що підтверджується меморіальним ордером №98300313 від 02.12.2013, виписками по рахункам обліку заборгованості відповідача.
          З розрахунку  заборгованості за договором вбачається, що позивачем нараховано проценти за користування кредитом,в порядку ,передбаченому  розділом  6 кредитного договору-1, в розмірі 12% річних за період з 30.11.2014 по 29.07.2020 в загальній сумі 850 370 доларів США, з яких 838      064,15 доларів США прострочені (в т.ч. проценти стягнуті за період з 30.10.2015 по 29.03.2016 в сумі 62      420,43 долари США у справі №905/2252/18). 
          Також, відповідно до п.10.1 Договору позивачем нараховано пеню на основну суму заборгованості за період з 01.08.2019 по 01.02.2020  в розмірі 4      812      730,17грн та на проценти за період з 02.08.2019 по 30.07.2020 в розмірі 324      913,64грн.
На підставі кредитного договору-2 ДП “Донецька залізниця” звернулось з листом від 29.11.2013 №НЗЕ-10/3865 до Позивача  в якому просила надати 02.12.2013 кредит у розмірі 1      251      094,71 доларів США, терміном до 02.12.2016 на поповнення обігових коштів.
          Згідно з додатковим договором №1 від 02.12.2013 до договору про відкриття кредитної лінії №08-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013, банк, відповідно до умов кредитного договору-2, надав позичальнику транш кредиту в сумі 1      251      094,71 доларів США на строк з 02.12.2013 по 02.12.2016 (п.1). Розмір процентів за користування кредитом склав 12% річних (п.2). Позичальник зобов`язувався повернути банку кредит, наданий на умовах цього додаткового договору, не пізніше 02.12.2016 (п.3).  ).   Решта положень Кредитного договору продовжує діяти без змін.
          На виконання умов Договору банк перерахував на поточний рахунок ДП “Донецька залізниця” транш кредиту в сумі 1      251      094,71 доларів США, що еквівалентно 10      000      000,02 грн за офіційним обмінним курсом НБУ станом на дату укладання договору, що підтверджується меморіальним ордером №98299428 від 02.12.2013 та виписками по особовим рахункам, на яких обліковується заборгованість  відповідача.
          Крім того, з розрахунку заборгованості за договором вбачається, що банком нараховано проценти за користування кредитом, в порядку передбаченому розділом 6 кредитного договору-2, за період з 30.11.2014 по 29.07.2020 в загальній сумі 850      370 доларів США, з яких 838      064,15 доларів США прострочені (в т.ч. проценти стягнуті за період з 30.10.2015 по 29.03.2016 в сумі 62      420,436 долари США у справі №905/2251/18). 
          Також, відповідно до п.10.1 Договору банком нараховано пеню на основну суму заборгованості за період з 01.08.2019 по 01.02.2020  в розмірі 4      812      730,17грн та на проценти за період з 02.08.2019 по 30.07.2020 в розмірі 324      913,64грн.
На підставі кредитного договору-3 ДП “Донецька залізниця” звернулось з листом від 29.11.2013 №НЗЕ-10/3866 до Позивача,  в якому просила надати 02.12.2013 кредит у розмірі 2      502      189,42 доларів США, терміном до 02.12.2016 на поповнення обігових коштів.
          Згідно з додатковим договором №1 від 02.12.2013 до договору про відкриття кредитної лінії №09-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013, банк, відповідно до умов кредитного договору-3, надав позичальнику транш кредиту в сумі 2      502      189,42 доларів США на строк з 02.12.2013 по 02.12.2016 (п.1). Розмір процентів за користування кредитом склав 12% річних (п.2). Позичальник зобов`язувався повернути банку кредит, наданий на умовах цього додаткового договору, не пізніше 02.12.2016 (п.3).  ).   Решта положень Кредитного договору продовжує діяти без змін.
          На виконання умов договору банк перерахував на поточний рахунок ДП “Донецька залізниця” транш кредиту в сумі 2      502      189,42 доларів США, що еквівалентно 20      000      000,03 грн за офіційним обмінним курсом НБУ станом на дату укладання договору, що підтверджується меморіальним ордером №98300696 від 02.12.2013 та виписками по особовим рахункам відповідача, на яких обліковується заборгованості.
          Крім того, з розрахунку заборгованості за цим договором вбачається, що банком нараховано проценти за користування кредитом, в порядку передбаченому розділом 6 кредитного договору-3, в розмірі 12% річних за період з 30.08.2015 по 29.07.2020 в загальній сумі 1      476      160,37 доларів США, з яких 1      451      548,67 доларів США прострочені (в т.ч. проценти стягнуті за період з 30.10.2015 по 29.03.2016 в сумі 124      840,88 доларів США у справі №905/2253/18). 
          Також, відповідно до п.10.1 Договору банком нараховано пеню на основну суму заборгованості за період з 01.08.2019 по 01.02.2020  в розмірі 9      625      460,35грн та на проценти за період з 02.08.2019 по 30.07.2020 в розмірі 649      827,49грн.
На підставі кредитного договору-4 ДП “Донецька залізниця” звернулось з листом від 29.11.2013 №НЗЕ-10/3869 до Позивача, в якому просила надати 02.12.2013 кредит у розмірі 6      255      473,54 доларів США, терміном до 02.12.2016 на поповнення обігових коштів.
          Згідно додаткового договору №1 від 02.12.2013 до договору про відкриття кредитної лінії №10-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013, банк, відповідно до умов кредитного договору-4, надав позичальнику транш кредиту в сумі 6      255      473,54 доларів США на строк з 02.12.2013 по 02.12.2016 (п.1). Розмір процентів за користування кредитом склав 12% річних (п.2). Позичальник зобов`язувався повернути банку кредит, наданий на умовах цього додаткового договору, не пізніше 02.12.2016 (п.3).  ).  Решта положень Кредитного договору продовжує діяти без змін.
          На виконання умов договору банк перерахував на поточний рахунок ДП “Донецька залізниця” транш кредиту в сумі 6      255      473,54 доларів США, що еквівалентно 50      000      000,01 грн за офіційним обмінним курсом НБУ станом на дату укладання договору, що підтверджується меморіальним ордером №98300551 від 02.12.2013 та виписками по особовим рахункам, на яких обліковується заборгованість  відповідача з 30.04.2013 по 22.10.2018, з 30.04.2013 по 14.12.2020.
          Крім того, з розрахунку заборгованості за договором вбачається, що банком нараховано проценти за користування кредитом, в порядку передбаченому розділом 6 кредитного договору-4, в розмірі 12% річних за період з 28.02.2015 по 29.07.2020 в загальній сумі 4      066      757,47  доларів США, з яких 4      005      228,22 долари США прострочені (в т.ч. проценти стягнуті за період з 30.10.2015 по 29.03.2016 в сумі 312      102,20 доларів США у справі №905/2254/18). 
          Також, відповідно до п.10.1 Договору банком нараховано пеню на основну суму заборгованості за період з 01.08.2019 по 01.02.2020  в розмірі 24      063      650,83грн та на проценти за період з 02.08.2019 по 30.07.2020 в розмірі 1      623      532,99грн.
На підставі кредитного договору-5 ДП “Донецька залізниця” звернулось з листом від 29.11.2013 №НЗЕ-10/3868 до Позивача в якому просила надати 02.12.2013 кредит у розмірі 25      021      894,16 доларів США, терміном до 02.12.2016 на поповнення обігових коштів.
          Згідно додаткового договору №1 від 02.12.2013 до договору про відкриття кредитної лінії №11-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013, банк, відповідно до умов кредитного договору-5, надав позичальнику транш кредиту в сумі 25      021      894,16 доларів США на строк з 02.12.2013 по 02.12.2016 (п.1). Розмір процентів за користування кредитом склав 12% річних (п.2). Позичальник зобов`язувався повернути банку кредит, наданий на умовах цього додаткового договору, не пізніше 02.12.2016 (п.3). ).   Решта положень Кредитного договору продовжує діяти без змін.
          На виконання умов договору банк перерахував на поточний рахунок ДП “Донецька залізниця” транш кредиту в сумі 25      021      897,16 доларів США, що еквівалентно 200      000      000,02 грн за офіційним обмінним курсом НБУ станом на дату укладання договору, що підтверджується меморіальним ордером №98300039 від 02.12.2013 та виписками по особовим рахункам, на яких обліковується заборгованість  відповідача.
          Крім того, з розрахунку заборгованості за договором вбачається, що банком нараховано проценти за користування кредитом, в порядку передбаченому розділом 6 кредитного договору-5,в розмірі 12% річних за період з 30.11.2014 по 29.07.2020 в загальній сумі 14      761      602,55 доларів США, з яких 14      515      485,56 прострочені (в т.ч. проценти стягнуті за період з 30.10.2015 по 29.03.2016 у справі №905/2250/18). 
          Також, відповідно до п.10.1 договору банком нараховано пеню на основну суму заборгованості за період з 01.08.2019 по 01.02.2020  в розмірі 96      254      603,33грн та на проценти за період з 02.08.2019 по 30.07.2020 в розмірі 6      498      274,34грн.
          Як зазначив позивач, відповідач  у строки встановлені Кредитними  договорами кредити не повернув, проценти за користування кредитами перестав сплачувати з 30.11.2014, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом у даній справі..
З матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався  до суду з клопотанням б/н від 19.01.2021 про закриття провадження у справі  в частині позовних вимог розглянутих у справі №910/537/17 в сумі 50      313 887,50 доларів США, посилаючись на наявність рішення суду, що набрало законної сили у справі між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
          В запереченнях вих.№1161/4/06-2 від 02.02.2021 позивач просив відмовити у задоволенні клопотання б/н від 19.01.2021 про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що оскільки спір щодо заявлених вимог по суті не вирішено, наявні неврегульовані питання між сторонами, наявна непогашена заборгованості за договорами, то рішення суду щодо предмету спору не прийнято та підстави для закриття провадження відсутні.
Господарський суд першої інстанції в обґрунтування відмови в задоволенні вказаного клопотання обгрунтовано послався на наступне.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до      пунктів 2,      4,      5      частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених      частиною другою      статті 175 цього Кодексу.
Згідно п.2 ч.1 ст.175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо      є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
      Таким чином, суд закриває провадження у справі якщо є рішення суду, яке набрало законної сили або ухвала про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет із тих самих підстав.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.03.2017 у справі №910/537/17 у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства “Сбербанк” до Публічного акціонерного товариства “Українська залізниця” за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Державного підприємства “Донецька залізниця”, за участю Прокуратури міста Києва про стягнення 47      764      014,34дол.США та 59      600 601,04грн – відмовлено. 
Судом встановлено, що вимоги в межах справи 910/537/17 частково співпадають з вимогами в межах справи №905/2043/18 в частині стягнення заборгованості за наданими кредитами та частково по стягненню відсотків.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2019 у справі №910/537/17 апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Сбербанк” залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2017 – без змін.
Вказані судові рішення прийняті із посиланням на передчасність вимог позивача до АТ «Укрзалізниця» та з посиланням  на Постанови КМУ №№ 200, 640, інформацію з ЄДР про правонаступництво АТ після внесення майна до статутного капіталу правонаступника (№ запису 10701070033060039 від 2.12.2016 року), а також на  постанови Верховного Суду від 15.03.2017 у справі №910/6426/16, від 31.05.2018 у справі №910/1879/17, від 08.02.2017 у справі №3-1586гс16 та №3-1417гс16, від 19.04.2018 у справі 910/653/17.
Приймаючи рішення про розгляд справи по суті в межах справи № 905/2043/18, суд виходив з наступного.
21.03.2012 року вступив в дію Закону України “Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування”. Закон визначив правові, економічні та організаційні особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 відсотків акцій якого належать державі (далі - Товариство), управління і розпорядження його майном та спрямований на забезпечення економічної безпеки і захисту інтересів держави. Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту. Утворення Товариства здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Таке рішення, було прийняте Кабінетом  Міністрів України 25.06.2014 року у формі Постанови № 200  “Про утворення публічного акціонерного товариства “Українська залізниця””. З моменту прийняття такого рішення Законом вводяться обмеження щодо суб`єктів на базі яких утворюється АТ, вони підпадають під особливий контроль центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.   До переліку цих суб`єктів увійшло Державне підприємство “Донецька  залізниця”.
На час отримання кредитів Державним підприємством "Донецька залізниця"  рішення про створення Акціонерного товариства прийнято не було, проте держава в особі  Міністерства інфраструктури України 7.03.2013 року та 11.06.2013 року   погодила залучення  ДП  довгострокових кредитів за умови їх відповідності наступним умовам : розмір запозичення 1  106 030      000, 00 грн., граничний рівень ставки до 25% за кредитами в гривні, 13% річних в доларах США,  термін користування не менше 3 років, тощо.
В свою чергу Міністерство  фінансів  України  16.07.2013 року (лист № 31-12110-17/21201) погодило здійснення довгострокового запозичення ДП “Донецька залізниця” у позивача на загальну суму 36      281      746,54 долара США,  з терміном користування 36місяців+1, зі ставкою 12% річних.
В межах зазначених  погоджень позивач здійснив кредитування Державного підприємства «Донецька залізниця», дотримуючись всіх вимог, які визначені Міністерствами.
У жовтні 2015  Міністерство інфраструктури та Міністерство фінансів України  позитивно розглянуло питання щодо погодження реструктуризації боргів  ДП “Донецька залізниця” перед Позивачем по зобов`язанням, що є предметом розгляду в цієї справі.
5.01.2017  позивач, зорієнтувавшись на практику судів по справах, пов`язаних зі стягненням заборгованості по зобов`язаннях ДП “Донецька залізниця” ( справи №№ 910/537/17, 910/1154/16,910/6436/16), звернувся  до Господарського суду міста Київ з позовом  про стягнення заборгованості за вказаними вище кредитними договорами   до ПАТ “Українська залізниця”. 
12.11.2014 року КМУ постановою № 640 “Деякі питання інвентаризації майна підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції” внесені зміни до Постанови № 200 , та установлено, що майно (активи, власний капітал та зобов`язання) підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції (далі - майно), не включається до переліків і зведених актів інвентаризації майна, що затверджуються Міністерством інфраструктури відповідно до пункту 5 постанови № 200, а відображається в балансі (крім зобов`язань підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, які розташовані на тимчасово окупованій території) і закріплюється в частині активів за публічним акціонерним товариством “Українська залізниця” на праві господарського відання до проведення його інвентаризації та оцінки відповідно до пункту 2 цієї постанови.
На підставі постанови № 640  державним реєстратором 02.12.2016 року  внесені зміни  до ЄДР (№ запису 10701070033060039) про призупинення правонаступництва  ПАТ “Українська залізниця”   за зобов`язаннями , у тому числі ДП “Донецька залізниця”. Як свідчать рішення по справі №      826/5984/17, на час прийняття рішень у справі № 910/537/17 в ЄДР був запис № 10701070033060039 наступного змісту “правонаступництво щодо ДП “Донецька залізниця”, ДЗ “Дорожня лікарня станції Ясинувата ДП “Донецька залізниця”, ДЗ “Дорожня лікарня станції Донецьк ДП “Донецька залізниця”, ДП “Донецький проектно-вишукувальний інститут залізничного транспорту України” настає згідно з      постановою Кабінету Міністрів України від 12.11.2014 №604      після внесення майна до статутного капіталу правонаступника”.
Позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду із позовом до державного реєстратора Печерської районної в м. Києві державної адміністрації            Панкова О.Є., треті особи: Печерська районна в м. Києві державна адміністрація, ПАТ “Українська залізниця”, ДП “Донецька залізниця” про визнання протиправними дій щодо внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань змін до відомостей про юридичну особу ПАТ “Українська залізниця” та скасування запису від 02.12.2016 № 10701070033060039 (справа № 826/5984/17 ).
Рішенням від 18.02.2018 року позивачу відмовлено в задоволені позову у справі № 826/5984/17 із посиланням на правомірність  дій реєстратора в умовах дії Постанови № 640.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду  від 30.05.2018 року  зазначене рішення суду першої інстанції скасоване та прийнято нове рішення, яким позов задоволений. Апеляційною інстанцією  сформований висновок про правонаступництво АТ та незв`язаність вказівок, наданих  в межах постанови № 640 , із фактом переходу прав та обов`язків до АТ.
29.04.2020 року Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року та постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2018 року скасовані, провадження у адміністративній справі №826/5984/17  закрито, позивачеві роз`яснено про юрисдикцію справи господарському суду.  
Як свідчать матеріали справи, позивач одночасно із зверненням з позовом в межах справи № 910/537/17, звертався із позовом до АТ “Українська залізниця” про стягнення заборгованості , яка виникла  у зв`язку із невиконанням ДП “Донецька залізниця” зобов`язань за кредитним договором №      70-В/11/66/ЮО від 29.12.2011 (справа №  910/653/17). Рішенням господарського суду міста Києва 13.03.2017 року у позові було відмовлено  з підстав, які співпадають з підставами викладеними у справі № 910/537/17.
19.04.2018 року по справі № 910/653/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду постановив остаточне рішення, яким визнав  обґрунтованими рішення попередніх інстанцій щодо відмови у задоволені позову Банку та зазначив, що  АТ "Українська залізниця" не набуло прав та обов`язків, як правонаступник ДП "Донецька залізниця", тому заявлені до нього вимоги є передчасними, а твердження ПАТ "Сбербанк" про те, що висновки Верховного Суду України, наведені у постановах від 08.02.2017 у справі                                    № 3-1586гс16 та у справі № 3-1417гс16 не відповідають принципу верховенства права є безпідставними.  
Позивач, приймаючи позицію судових органів, 6.11.2018 року звернувся до господарського суду Донецької області із позовом в межах цієї справи № 905/2043/18, визначаючи відповідачем позичальника ДП “Донецька залізниця”, як того вимагала практика Верховного Суду. 
В період розгляду справи 13.06.2019 року в межах справи № 910/5953/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив про відсутність єдиної правозастосовчої практики судами всіх юрисдикцій щодо питання правонаступництва двох суб`єктів – АТ “Українська залізниця” по відношенню до ДП “Донецька залізниця”.
Так, суд послався на рішення Касаційного господарського суду у справі № 905/1247/16 та на рішення Касаційного цивільного суду у постановах від 20.02.2019 у справі №242/4687/17, від 05.12.2018 у справі №236/2729/17, від 06.06.2018 у справі №219/10025/15-ц , в яких суди висловили позицію, що правонаступництво щодо ДП “Донецька залізниця” настає у порядку передбаченому      постановою Кабінету Міністрів України від 12.11.2014 № 604 , тобто після внесення майна до статутного капіталу правонаступника - АТ "Українська залізниця".
Проте,      постановою      Касаційного господарського суду від 31 травня 2018 року у справі № 910/1879/17, суд не прийняв кінцевого рішення з підтримкою вищевказаної правової позиції,      скасував      судові рішення,      прийняті на користь саме залізниці, та направив справу на новий розгляд з тих підстав, зокрема, що судами попередніх інстанцій не було надано оцінку передавальним актам, які підтверджують перехід прав та обов`язків при реорганізації,  а суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку щодо відсутності факту правонаступництва      лише      на підставі відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.
Разом з тим, у    постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №812/1149/16, в якій      позивачем      виступало      саме АТ “Українська залізниця” в особі Регіональної філії “Донецька залізниця”, суд вказав, що відповідно до      витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців      Публічне акціонерне товариство “Українська залізниця” (код ЄДРПОУ 40075815) зареєстроване як юридична особа 21.10.2015 року      і є правонаступником в тому числі Державного підприємства “Донецька залізниця”      .
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду констатував, що зазначене свідчить про відмінність як правових позицій касаційних судів Верховного Суду різних юрисдикцій щодо вже наявної чи відсутньої фактичної заміни ДП “Донецька залізниця” її правонаступником ПАТ “Українська залізниця”,      так і підходів до цього питання самої ПАТ “Українська залізниця”.По-друге, ДП "Донецька залізниця" фактично      не здійснює господарську діяльність      з      01.12.2015, а її активи з зазначеного 2015 року закріплені саме за ПАТ "Українська залізниця" на праві господарського відання.Колегія вирішила, справу №910/5953/17 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Саме це рішення стало підставою для зупинення провадження у справі 905/2043/18. 
Велика палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі №910/5953/17 відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України, а саме: у постановах від 08 лютого 2017 року у справах № 910/10474/16, № 910/5096/16, від 22 лютого 2017 року у справах № 910/11196/16, № 910/9323/16, № 910/8349/16, № 910/8325/16, від 15 березня 2017 року у справах № 910/5100/16, № 910/7780/16, № 910/7771/16, № 910/5095/16, № 910/8080/16, № 910/6426/16, від 19 квітня 2017 року у справі № 905/1690/16, від 21 червня 2017 року у справі № 905/1775/15, від 05 липня 2017 року у справі № 905/1625/16, у яких зазначено, що питання правонаступництва АТ “Укрзалізниця” стосовно ДП “Донецька залізниця” визначається спеціальним законом та прийнятими на його виконання постановами КМУ № 200 та № 604, які пов`язують перехід прав і обов`язків ДП “Донецька залізниця” до     АТ “Укрзалізниця” з інвентаризацією, складанням передавального акта та внесенням майна до статутного капіталу правонаступника, а також  висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від      14 лютого 2018 року у справі № 910/23138/16, від      19 квітня 2018 року у справі № 910/653/17 (справа за участю позивача та АТ “Українська залізниця” , про яку йдеться вище), від 02 травня 2018 року у справі № 905/1247/16,  висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від      06 червня 2018 року у справі № 219/10025/15-ц, від      05 грудня 2018 року у справі № 236/2729/17, від 20 лютого 2019 року у справі № 242/4687/17, від      18 вересня 2019 року у справі № 220/310/18, від 31 жовтня 2019 року у справі № 728/1128/18, від 09 грудня 2019 року у справі №      2-920/11 та від 22 квітня 2020 року у справі № 236/3323/18  та встановила, що АТ “Укрзалізниця” є правонаступником ДП “Донецька залізниця” з дати державної     реєстрації АТ “Укрзалізниця”.
Таким чином, остаточний висновок щодо правонаступництва АТ “Укрзалізниця” за правами та обов`язками ДП “Донецька залізниця” постановлено Великою палатою Верховного Суду у червні 2020. 
До цього часу Позивач, як і інші кредитори ДП “Донецька залізниця”, перебував у стані правової невизначеності. АТ “Українська залізниця” займало у питаннях правонаступництва вигідну для себе позицію в залежності від інтересів які відстоювала.   
Отже, на час звернення з позовом до ДП “Донецька залізниця” в межах цієї справи, позивач діяв вимушено, в умовах набрання чинності рішень по справам №№910/537/17 та 910/653/17,  в яких, не розглядаючи матеріальні вимоги позивача, відмовлено в задоволені позовів як передчасно заявлених  до АТ “Українська залізниця”, у зв`язку із ненастанням  правонаступництва через відсутність  передавальних актів між відповідачем та третьою особою, наявністю обмежувальних  записів в ЄДР щодо переходу прав  по зобов`язаннях ДП “Донецька залізниця” та в умовах сформованої судової практики з цього питання.
За змістом ст. 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У п. 25 рішення ЄСПЛ  Делькур проти Бельгії Суд зазначив, що у демократичному суспільстві, за змістом Конвенції, право на належне здійснення правосуддя займає настільки чільне місце, що обмежувальне тлумачення пункту 6 статті 6. 1 (ст. 6-1) не буде відповідати меті та призначенню цього положення.
Встановлені процесуальні обмеження щодо розгляду справи по суті в умовах існування рішень судів з цих самих питань, прийнятих в інших умовах (у тому числі сформованої судової практики), зобов`язують суд, приймаючи рішення в межах цієї справи : переконатися у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець; дослідити, чи будуть процесуальні обмеження відповідати ст. 6 Конвенції, чи переслідують ці обмеження легітимну мету та чи існує розумна пропорційності між використаними позивачем засобами та поставленою метою.
       При цьому слід врахувати практику ЄМПЛ у справі      “Трегубенко проти України”, за якою      заявник скаржився, що остаточне і обов`язкове судове рішення, винесене на його користь, було скасовано в порядку нагляду, а також що судове провадження в його справі було несправедливим. Слід зазначити, що на час розгляду цієї справи глава 42 Цивільного процесуального кодексу України передбачала можливість перегляду остаточних і обов`язкових рішень суду в порядку нагляду. ЄСПЛ зауважив, що, дозволяючи внесення протесту згідно з цим правилом, Верховний Суд України звів нанівець увесь судовий розгляд, що завершився прийняттям остаточного та обов`язкового рішення, і тому порушив принцип res judicata щодо рішення. У своєї практиці Суд дотримується тієї думки, що це питання має розглядатися з урахуванням принципу юридичної визначеності, а не просто як втручання з боку виконавчої влади. Тому у вказаній справі Суд дійшов висновку, що, застосувавши  процедуру нагляду з метою скасування судового рішення, винесеного на користь заявника, Пленум Верховного Суду України порушив принцип юридичної визначеності та право заявника на доступ до суду, гарантоване статтею 6 § 1 Конвенції.
   Таким чином, практика ЕСПЛ надає перевагу матеріальному праву над процесуальним у випадках, коли мова йде про забезпечення справедливого захисту та забезпечення реалізації мети правосуддя. 
      В цьому зв`язку, суд не може проігнорувати логіку ЄСПЛ у питанні сприйняття терміну “законний”. Так, у справі ЄСПЛ " Санді Таймс проти Великобританії”, суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. Термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та засади моральності суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. Вирази "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним. Крім того, суттєвим є той факт, що застосовне національне право відповідає поняттю "законність", визначеному Конвенцією, яка вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким (рішення ЄСПЛ у справі Стіл та інші проти Сполученого Королівства).
Таким чином, право на справедливий суд, визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нерозривно пов`язане з вимогами єдиного застосування закону (судової практики). Однакове та уніфіковане застосування закону  є передумовою для рівності перед законом, правових визначеності та передбачуваності, що є невід`ємною частиною принципу верховенства права. 
Враховуючи викладене, нечітке регулювання питання правонаступництва АТ “Українська залізниця”, відсутність сталості та єдності судової практики зумовило неможливість здійснення належного захисту позивачем свого права в суді у справі № 910/537/17, вимусило “зміритися” з позицією національних судів та звернутися з позовом до ДП “Донецька залізниця” в межах справи 905/2043/18. 
Прийнявши до уваги Постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №910/5953/17, суд першої інстанції  замінив неналежного відповідача – ДП “Донецька залізниця”  на належного АТ “Українська залізниця”. Таким чином, позивач опинився у колі процесуальних документів судів , в якому захист його прав опинився під загрозою.
Проте, якщо слідувати логіці ЕСПЛ, законодавство (судова практика) на час розгляду справи № 910/5953/17 було іншим і позов Банку визнавався передчасним. Наразі обставини змінилися настільки, що суд не може не визнати, що   позивач діє в межах іншого правового регулювання і його право підлягає захисту, як заявлене в умовах додаткових обставин.  
Наразі позивач наполягає на задоволені позовних вимог в межах саме цієї справи, посилаючись, що перебуває у цієї процедурі з листопада  2018 року.
Враховуючи ст. 6 Конвенції, практику ЄСПЛ, суд  зауважує, що розгляд питання щодо захисту прав позивача забезпечить досягнення мети, передбаченої ст. 6 Конвенції, якої позивач намагається досягти з 2016 року, реалізації права на справедливий розгляд його справи.  
Враховуючи викладене, суд першої інстації дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні  клопотання АТ “Українська залізниця” б/н від 19.01.2021 про закриття провадження у справі та прийняти рішення по суті із врахуванням вимог діючого законодавства.  
Щодо суті спору колегія суддів зазначає наступне.
    Відповідно до статті  173 Господарського кодексу України господарським  визнається  зобов`язання,  що  виникає  між суб`єктом  господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав,  передбачених  цим  Кодексом,  в силу  якого  один  суб`єкт  (зобов`язана  сторона,  у  тому  числі боржник)  зобов`язаний  вчинити  певну   дію   господарського чи управлінсько-господарського  характеру  на користь іншого суб`єкта (виконати  роботу,  передати майно,   сплатити гроші,   надати інформацію тощо),  або утриматися від певних дій,  а інший суб`єкт (управнена сторона,  у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
  Основними    видами   господарських зобов`язань    є майново-господарськізобов`язання  таорганізаційно-господарські зобов`язання.
      Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими     визнаються цивільно-правові зобов`язання,  що виникають між учасниками господарських відносин при  здійсненні господарської діяльності,  в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на  користь  другої сторони  або  утриматися  від певної дії,  а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
     Майнові зобов`язання,   які    виникають    між    учасниками господарських відносин,  регулюються  Цивільним  кодексом  України  з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
 Статею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 Зобов`язання виникають з підстав, встановлених    статтею 11    цього Кодексу.
 Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
  Статтею 174 Господарського кодексу України серед підстав виникнення господарських зобов`язань передбачено господарські договори.
        Відповідно до ч. 2      ст. 11 Цивільного кодексуУкраїни      підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
    Як правомірно зазначив суд першої інстанції, за своєю правовою природою договори №07-В/13/66/КЛ-КБ, №08-В/13/66/КЛ-КБ, №09-В/13/66/КЛ-КБ, №10-В/13/66/КЛ-КБ та №11-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013, виходячи з їх змісту, є кредитними договорами, визначення яких міститься в ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України,якою передбачено, що за кредитним договором  банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
    Частною 2 цієї статті передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України (позика), якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.
       Відповідно до ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця (ч.3. ст.1049 Цивільного кодексу України). 
     Статтями 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається  як на підставу своїх вимог  або заперечень
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Статтею 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
      Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України,  достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.  
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
      Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
    Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України,  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
     Як правомірно встановлено господарським судом першої інстанції,  сукупністю належних, допустимих, достовірних доказів,  а саме наданими позивачем виписками  по рахункам клієнта-ДП «Донецька залізниця», на яких обліковується заборгованість за спірними Кредитними договорами та копіями меморіальних ордерів №98300313 від 02.12.2013, №98299428 від 02.12.2013, №  98300696, від 02.12.2013, №98300551 від 02.12.2013, №98300039 від 02.12.2013 підтверджується надання позивачем-Позичальником  правопопереднику відповідача-ДП «Донецька залізниця» -Боржнику кредиту в сумі – 36    281 746,54  дол. США та заборгованість останнього з повернення цієї суми, яка  перейшла до відповідача як до правонаступника Боржника. 
При цьому суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача щодо того, що наданими позивачем доказами не доведено факту отримання Боржником кредитних коштів за спірними Кредитними договорами та, у зв`язку з відсутністю доступу до приміщень, майна та документів, які перебувають на тимчасово окуповані території, відповідач, як правонаступник Боржника,  позбавлений  можливості належно захистити свої права та інтереси, надати будь-які контраргументи по суті позовних вимог,зважаючи на наступне.
За приписами п.п. 3, 6 ст. 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.
Згідно зі ст. 41 Закону України “Про Національний банк України” та ч.ч. 1, 2 ст. 68 Закону України “Про банки та банківську діяльність” Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.
Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України №566 від 30.12.1998 (зі змінами та доповненнями), яке діяло в період нарахування відсотків, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.
Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 8 липня 2003 року за №559/7880, яке діяло в період нарахування відсотків, визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції.
Пунктом 5.1 глави 5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.
Приписами п.5.4. Положення про організацію операційної діяльності в банках України передбачено, що особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.
При цьому, п.5.6. Положення про організацію операційної діяльності в банках України визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Постановою правління Національного банку України № 75 від 04.07.2018 затверджено Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, яке містить аналогічні положення.
Таким чином, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
  Разом з тим Пунктом 1 Інструкцїї  про безготівкові розрахунки в Україні,затвердженою  постановою НБУ від 21.01.2004 №  2   передбачено, що меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунку платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до    Закону України    "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та нормативно-правових актів Національного банку.
Згідно з п. 1.19-2 Закону України    "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні"меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.
       Крім цього, як правомірно зазначив суд першої інстанції, з  матеріали справи вбачається, що кредитування ДП “Донецька залізниця” здійснювалось шляхом перерахування на поточний рахунок ДП. За змістом Закону України “Про платіжні системи та переказ коштів в Україні” поточні рахунки є власними рахунками клієнтів банків. 
      Відсутність доступу АТ «Укрзалізниця» , яке є правонаступником ДП «Донецька залізниця» до документів, які знаходяться на  тимчасово окупованій території, в умовах доступу до власних поточних рахунків, суд не може прийняти як належне обґрунтування  сумнівності кредитування.
      До того ж, матеріали справи містять листи-погодженя Міністерства фінансів та інфраструктури, з яких вбачається про обізнаність учасників справи про всі сутеві умови договорів кредитування та згоди на реструктуризацію кредитів.До матеріалів справи надані копії кредитних договорів, які не поставлені під сумнів ані відповідачем, ані третьою особою. 
     На підставі п.п. 3, 6 ст. 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік передбачає  процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.
   За змістом Закону на головного бухгалтера покладено відповідальність за достовірність відображення інформації в бухгалтерському обліку. Позивач надав суду довідку за підписом голови правління та головного бухгалтера, за змістом якої відповідальні особи підтверджують заборгованість за спірними кредитними договорами. 
      Інформація в довідці співпадає із заборгованістю, яка обліковується  на рахунках, виписки по яких надані до матеріалів справи.
    З урахуванням вимог ст. 41 Закону України “Про Національний банк України”, Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України №566 від 30.12.1998, Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, які діяли станом на дату виникнення заборгованості,виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних операцій.
     З урахуванням вищевикладеного, надані позивачем банківські виписки по рахунку  клієнта –ДП «Донецька  залізниця» та меморіальні ордери  правомірно прийнято судом першої інстанції як належні, допустимі, достовірні та вірогідні докази на підтвердження видачі кредиту на суму  36    281 746,54 дол. США, а також наявності спірної заборгованості з повернення зазначеної суми.
Така позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною в постановах  від 14.05.2019 у справі №910/22858/17 та від 25.05.2021 у справі №  554/4300/16-ц.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції правомірно визнав вимоги позивача про стягнення основної суми боргу в загальній сумі 36      281      746,54 доларів США, з яких: 1      251      094,71 доларів США -  за договором про відкриття кредитної лінії №07-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013; 1      251      094,71 доларів США -  за договором про відкриття кредитної лінії №08-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013; 2      502      189,42 доларів США -  за договором про відкриття кредитної лінії №09-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013; 6      255      473,54  доларів США -  за договором про відкриття кредитної лінії №10-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013; 25      021      894,16 доларів США -  за договором про відкриття кредитної лінії №11-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013 обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню та стягненню з відповідача, як правонаступника третьої особи.
Як зазначено вище, на підставі п 6.1 кредитних договорів та відповідних додаткових договорів АТ “Сбербанк” нараховано проценти за користування кредитом у розмірі 12% за період з 30.11.2014 по 29.07.2020 за кредитним договором-1 в сумі 850      370 доларів США з яких: 838      064,15 доларів США – прострочені, з них 62      420,43 доларів США стягнуто за рішенням суду від 21.03.2019 у справі №905/2252/18; за період з 30.11.2014 по 29.07.2020 за кредитним договором-2 в сумі 850      370 доларів США з яких: 838      064,15 доларів США – прострочені, з них  62      420,43 доларів США стягнуто за рішенням суду від 04.04.2019 у справі №905/2251/18; за період з 30.08.2015 по 29.07.2020 за кредитним договором-3 в сумі 1      476      160,37 доларів США з яких: 1      451      548,67 доларів США – прострочені, з них 124      840,88 доларів США стягнуто за рішенням суду від 21.03.2019 у справі №905/2253/18; за період з 28.02.2015 по 29.07.2020 за кредитним договором-4 в сумі 4      066      757,47 доларів США з яких: 4      005      228, 22 доларів США – прострочені, з них  312      102,20 доларів США стягнуто за рішенням суду від 04.04.2019 у справі №905/2254/18; за період з 30.08.2015 по 29.07.2020 за кредитним договором-5 в сумі 14      761      602,55 доларів США з яких: 14      515      485,56 доларів США – прострочені, з них  1      248      408,76 доларів США стягнуто за рішенням суду від 21.03.2019 у справі №905/2250/18.
Відповідач заперечує проти заявлених вимог та наголошує на безпідставність нарахування процентів банком після закінчення строку кредитування тобто після 02.12.2016, просить суд застосувати позовну давність до процентів нарахованих за період до 29.10.2015 включно та зазначає про неправомірність нарахування процентів, заборгованість за якими відступлена. 
У запереченнях щодо правомірності нарахування процентів  після спливу строку, встановленого договором, тобто після 02.12.2016 року , відповідач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16.
Господарський суд першої інстанції задовольнив зазначені вимоги в повному обсязі, пославшись на  п 6.1 Кредитних договорів та відповідних додаткових договорів  та відхилив вказані заперечення  відповідача щодо неправомірності  процентів за користування кредитом  після закінчення строку дії договору -після 02.12.2016, пославшись на те, що обставини в межах справи № 912/1120/16 та справи №905/2043/18 не є подібними, оскільки на відміну від обставин, які досліджувались в справі 912/1120/16, сторони за кредитними договорами, які досліджуються в межах справи № 905/2043/18 встановили термін реалізації прав кредитодавця на нарахування відсотків та обов`язків позичальника на їх сплату  із подією зарахування коштів на рахунок кредитодавця,тим самим сторони встановили скасувальну обставину, із настанням якої припиняються права  банка на нарахування процентів та відповідно обов`язки позичальника щодо їх сплати, що не суперечить ст.ст  212,627 Цивільного кодексу  України.
       Колегія суддів  не погоджується із зазначеним висновком господарського суду першої інстанції щодо правомірності нарахування  позивачем  процентів за користування кредитом після закінчення строку Кредитних Договорів та вважає правомірним їх нарахування лише в межах строку кредитування,встановленого Кредитними  Договорами, тобто до 02.12.2016, з огляду на наступне.
      Відповідно до ч. 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16, пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7, пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.
     При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).
Водночас, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
      Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №       696/1693/15-ц.
        Як вбачається з постанови Великої Палати  Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16, правовідносини, що були предметом розгляду  у зазначеній справі щодо нарахування процентів за кредитними договорами є подібними до відповідних відносин у даній справі та в межах зазначеної справи Велика Палата, як зазначено в пункті  3.7. постанови  вирішувала виключну проблему, що стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики в частині отримання банками процентів як плати за користування кредитом після настання строку його погашення, адже умовами кредитного договору, відповідно до частини другої    статті 1048 ЦК України    сторони передбачили іншу домовленість щодо сплати процентів, а саме про сплату позичальником процентів за неправомірне використання кредиту позичальниками після настання строку повернення кредиту.   
     У зазначеній постанові наведена  наступна позиція Великої Палати, якої дотримується суд апеляційної інстанції при розгляді даної справи  у питанні щодо правомірності нарахування  процентів за користування кредитом після закінчення встановленого договором строку кредитування. 
       Частиною першою    статті 526 ЦК України    передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього    Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
          Згідно із частиною першою    статті 598 ЦК України    зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
      Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
     У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
      Відповідно до частин першої та другої    статті 1054 ЦК України    за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1    глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
    У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.
    За частиною першою    статті 1048 ЦК України    позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За частиною першою    статті 1049 ЦК України    позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
         Частиною першою    статті 1050 ЦК України    передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до    статті 625 цього Кодексу.
          За частиною ж другою цієї статті якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі    статті 1048 цього Кодексу.
          Водночас за змістом частини другої    статті 625 ЦК України    боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
     У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №  310/11534/13, від 23.05.2018 у справі №  910/1238/17  від 28.03.2018  у справі № 444/9519/12 , від 31.10.2018 у справі №  202/4494/16-ц уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
        Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою    статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.
Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством.    У випадках, коли боржник    порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою    статті 1050 ЦК України    застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення    статті 625 цього Кодексу.
    За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені    статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою    статті 625 ЦК України    є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до    статті 625 ЦК України    є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої    статті 1048 ЦК України    і охоронна норма частини другої    статті 625 цього Кодексу    не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої    статті 1048 ЦК України    як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої    статті 625 ЦК України    як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.        
       Водночас, посилаючись на  наведені мотиви, Велика Палата Верховного Суду   у вказаній постанові зазначила про відступ  від висновку,викладеного Касаційним  господарським судом  у складі Верховного Суду  у постанові від 13.12.2018 у справі № 913/11/18 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах,  в якій зазначено про правомірність стягнення процентів за кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування на підставі частини першої    статті 1048 ЦК України, в разі, якщо сторонами у кредитному договорі з урахуванням принципу свободи договору (статей    6,    627 ЦК України) передбачено нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості.
     При цьому Велика Палата Верховного суду зазначила, що такий висновок Касаційного  господарського суду  у складі верховного Суду  щодо можливості нарахування процентів за частиною першою    статті 1048 ЦК України    у випадку прострочення боржником, тобто неналежного виконання грошового зобов`язання є протилежним вищенаведеному висновку Великої Палати та відзначила, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої    статті 92 Конституції України    засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України.
     Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку,що обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування  кредитом, нараховані в межах строку кредитування, визначеного спірними Кредитними договорами, тобто до 02.12.2016, розмір яких становить 4266785,83 доларів США та включає в себе:
- заборгованість за процентами за користування кредитною лінією за договором про відкриття кредитної лінії №07-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013 у розмірі 238698,59 доларів США;
- заборгованість за процентами за користування кредитною лінією за договором про відкриття кредитної лінії №08-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013 у розмірі 238698,59 доларів США;
       -  заборгованість за процентами за користування кредитною лінією за договором про відкриття кредитної лінії №09-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013 у розмірі 252817,23  доларів США;
      - заборгованість за користування кредитною лінією за договором про відкриття кредитної лінії №10-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013 року у розмірі 1008399,76 доларів США;
      - заборгованість за користування кредитною лінією за договором про відкриття кредитної лінії №11-В/13/66/КЛ-КБ від 30.04.2013 року у розмірі 2528172,16 доларів  США.
При цьому колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо наявності  у позивача  права на стягнення  процентів  за Кредитними договорами з урахуванням договорів про відступлення прав вимоги № 15-1/5 від 28.08.2015, 15-1/7 від 29.09.2015, 15-1/8 від 30.10.2015, № 15-1/4 від  26.06.2015 з аналогічних підстав, що були наведені вище  в обґрунтування відмови в задоволенні клопотання відповідача про призначення економічної експертизи.
        Щодо заявленої позивачем до стягнення пені, на  основну суму заборгованості  та прострочені проценти, нарахованої на підставі п. 10.1 Кредитних договорів колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, але з інших мотивів ніж ті, на які послався суд першої інстанції.
      Як зазначено вище, в обґрунтування відмови у стягненні  спірної суми пені суд послався на те, що статтею  2 Закону України“Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції” встановлено заборону  на час проведення антитерористичної операції щодо нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, в той час як  АТ “Українська залізниця” є правонаступником ДП “Донецька залізниця”, яка проводила свою діяльність на території Донецької області, тобто на території проведення антитерористичної операції, на час кредитування та до 21.10.2015 року зобов`язаною особою за кредитними договорами було ДП “Донецька залізниця”, яка здійснювала свою діяльність у пільговій для нарахування штрафних санкцій зоні, та було звільнено від сплати цих санкцій, є неправомірним покладати на правонаступника зобов`язання зі сплати спірної суми пені, від яких звільнений попередник. 
      Проте, колегія суддів  вважає, що  у даному випадку  нарахування  позивачем пені  є неправомірним, оскільки пеня на заборгованість з повернення кредиту нарахована  поза межами строку нарахування  штрафних санкцій, який передбачено ч. 6 статті 232 Господарського кодексу України, а пеня на заборгованість зі сплати процентів  нарахована на ту їх частину, які як зазначено вище безпідставно  нараховані позивачем поза межами встановленого Кредитними договорами строку кредитування, тобто на суми , які не є заборгованістю(грошовим зобов`язанням).
      Так відповідно до ч. 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.При цьому пунктом 10.1. Кредитних договорів не встановлено іншого періоду нарахування пені.
      Як  зазначено вище, останнім днем повернення кредиту за спірними Кредитними договорами сторонами  визначено 02.12.2016 , а тому встановлений  ч. 6 статті 232 Господарського кодексу України шестимісячний строк  нарахування штрафних санкцій закінчився 02.06.2016 року, в той час як відповідно до наданого позивачем розрахунку  суми позову(т.  5 а.с. 69 -144), пеня  на заборгованість з повернення кредиту  нарахована за період з 01.08.2019 по 01.02.2020 , тобто поза межами зазначеного строку, а пеня на заборгованість зі сплати процентів нарахована за прострочення  процентів , які нараховані позивачем  у періоди з липня 2019 року по червень 2020 ,тобто вже після закінчення строку дії Кредитних  договорів(строку кредитування). 
      З матеріалів справи також вбачається, що  відповідачем  суду першої інстанції було подано  заяву, в якій він  просив застосувати позовну давність до позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштам згідно договорів про відкриття кредитних ліній за період з 30.11.2014 по 29.10.2015 – №07-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013, за період з 30.11.2014 по 29.10.2015 – №0-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013, за період з 30.08.2015 по 29.10.2015 – №09-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013, за період 28.02.2015 по 29.10.2015 – №10-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013, за період з 30.08.2015 по 29.10.2015 – №11-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013.
Разом з цим  позивачем  було подано заяву про поновлення пропущеної позовної давності , в якій він посилався на наявність поважних причин пропуску зазначеного строку.
Господарський суд першої інстанціх правомірно відмовив в задоволенні заяви відповідача про застосування позовної давності та поновив її позивачу, обґрунтовано пославшись на наступні підстави.   
Згідно ст.256 ЦК України       позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За приписами ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
          Пунктом 12.6 кредитних договорів передбачено, що за будь-якими вимогами сторін, які випливають за даним договором, встановлюється позовна давність тривалістю у три роки.  
З матеріалів справи вбачається, що позовна заява АТ “Сбербанк” складена 30.10.2018 та направлена до суду 01.11.2018. Умовами договору передбачено що проценти, нараховані відповідно до п.6.1-6.2 цього договору, позичальник зобов`язаний сплачувати щомісяця не пізніше 3 (трьох) робочих днів наступних за днем закінчення періоду. Отже останнім днем сплати процентів за період з 30.09.2015 по 29.10.2015 є 02.11.2015, враховуючи що позовна заява подана до суду 01.11.2018, банком не пропущено строк на звернення до суду з вимогами про стягнення процентів за вказаний період.
Стосовно інших строків, суд першої інстанції врахував, що позивач звернувся до суду із заявою про поновлення строків позовної давності, в якій наголошує, що правових підстав для звернення з позовом до ДП “Донецька залізниця” не було, виходячи з судової практики, яка склалася протягом 2016 року,  оскільки судами приймалися рішення, якими задовольнялися вимоги до ПАТ “Українська залізниця”, як до правонаступника, в тому числі на момент подання банком позову по справі №905/537/17, проте у зв`язку зі зміною судової практики судами першої та апеляційної інстанції позивачу відмовлено у задоволенні позову у справі №905/537/17 з підстав ненастання правонаступництва.
      Заперечуючи проти вказаної заяви відповідач зазначає, що звернення до АТ “Укрзалізниця” з позовом про стягнення заборгованості не було перешкодою для вчасного звернення до ДП “Донецька залізниця”, як сторони кредитних договорів, тож причина пропуску позовної давності не є поважною.
Суд 1-ї інстанції обґрунтовано зауважив, що ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норм на момент вчинення дії.
Враховуючи викладені вище обставини щодо намагань позивача захистити права  у межах справ № 910/537/17, 910/653/17, позицію суду щодо розгляду справи по суті, а також враховуючи постанову Великої палати Верховного суду № 910/5953/17   від 16.06.2020 року, в якої останній фактично підтримав позицію позивача, яку  він сформував звертаючись з позовом у січні 2017 року до Господарського суду міста Києва, суд вважає поважними причини пропуску строку по вимогам, яки стосуються стягнення процентів за період з  30.11.2014 по 29.09.2015 року. 
Згідно ч.5 ст.267 ЦК України       якщо суд визнає поважними причини пропущення  позовної давності, порушене право підлягає захисту.
З огляду на зазначене, суд дійшов правомірного висновку  розглянути по суті вимоги  про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштам згідно договорів про відкриття кредитних ліній за період з 30.11.2014 по 29.10.2015 – №07-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013, за період з 30.11.2014 по 29.10.2015 – №0-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013, за період з 30.08.2015 по 29.10.2015 – №09-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013, за період 28.02.2015 по 29.10.2015 – №10-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013, за період з 30.08.2015 по 29.10.2015 – №11-В/13/66-КЛ-КБ від 30.04.2013.
    На підставі викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що  господарський суд першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального права дійшов неправильного висновку про стягнення заявлених позивачем  до стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих після закінчення строку кредитного договору, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача –частковому задоволенню, а  оскаржуване рішення підлягає відповідній зміні. Апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення
        Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання позовної заяви і апеляційної скарги покладаються на  сторони  пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
      Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 129, 256, 269, 270, 273, п. 2 ч. 1 ст. 275, п. 4 ч. 1 ст. 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Сбербанк” залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Українська залізниця” задовольнити частково.
Рішення господарського суду Донецької області від 17.02.2021 у справі № 905/2043/18 змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
«Позов Акціонерного товариства “Сбербанк” до Акціонерного товариства “Українська залізниця” про стягнення 56      119      944,59 доларів США та пені у розмірі 148      990 637 грн.  задовольнити частково.
          Стягнути з Акціонерного товариства “Українська залізниця” (03150, м.Київ, вул.т вул.Єжи Ґедройця (Тверська), 5, код ЄДРПОУ 40075815) на користь Акціонерного товариства “Сбербанк” (01601, м.Київ, вул.Володимирська, 46, код ЄДРПОУ 25959784) заборгованість в сумі 40548523,37 доларів США, з яких: 36      281 746,54 доларів США - основна сума заборгованості за кредитними лініями, 4266785,83 доларів США – заборгованість за простроченими процентами за користування кредитними коштами та витрати зі сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі  405171, 90 грн.
      В іншій частині позову відмовити.»
Стягнути з Акціонерного товариства “Сбербанк” (01601, м.Київ, вул.Володимирська, 46, код ЄДРПОУ 25959784) на користь Акціонерного товариства “Українська залізниця” (03150, м.Київ, вул. вул.Єжи Ґедройця (Тверська) 256238,85 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
   Доручити господарському суду Донецької області видати відповідні накази із зазначенням всіх необхідних реквізитів.             
     Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.Порядок і строк її оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
     Повний текст постанови складено   26.08.2021.

Головуючий суддя                                                                    І.В. Тарасова

Суддя                                                                                           Я.О. Білоусова  

Суддя                                                                                           О.А. Пуль