ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року 
м. Київ
справа № 320/2439/19
адміністративне провадження № К/9901/17462/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
Головуючої судді - Желтобрюх І.Л., 
суддів: Білоуса О.В., Блажівської Н.Є.,
за участю:
секретаря судового засідання - Вітковської К.М.,
представників позивача - Войтенка В.В., Українцевої К.Л.,
представника відповідача - Огнарьова Є.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року (головуючий суддя Басай О.В.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2020 року (колегія суддів у складі: головуюча суддя - Губська Л.В., судді - Епель О.В., Степанюк А.Г.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправними та скасування рішень,
установив:
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Київській області (правонаступником якого є Головне управління ДПС у Київській області), в якому просив визнати протиправними та скасувати прийняті відповідачем 23 січня 2019 року рішення: податкове повідомлення-рішення №0000961303; вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-0000971303; рішення про застосування штрафних санкцій №0000991303 та №0001011303. На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм права щодо визначення діяльності позивача з продажу належних йому на праві приватної власності об`єктів нерухомості іншим особам як підприємницької діяльності. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2020 року, позов задоволено в повному обсязі.
Не погоджуючись з рішенням судів першої та апеляційної інстанцій, вважаючи, що вони прийняті внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, відповідач звернувся із касаційною скаргою, у якій просить означені рішення скасувати й прийняти нове про відмову в задоволенні позову.
Підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі скаржником зазначено неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадках, передбачених пунктами 1, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
На обґрунтування вимог касаційної скарги її заявник зазначає, що ознаки, притаманні підприємницькій діяльності, передбачають систематичне прийняття особою самостійних рішень щодо здійснення операцій, спрямованих на отримання прибутку, що супроводжується прийняттям взятих на себе ризиків. Переконує, що спільну діяльність у будівництві житлових будинків з подальшим розподілом на отримання нерухомого майна та їх реалізацією не можна кваліфікувати як таку, що мала на меті задоволення власних (особистих) потреб особи. Натомість, участь у будівництві багатоквартирних об`єктів як за власні, так і залучені кошти, є безумовним свідченням того, що побудування об`єктів нерухомості з подальшим їх продажем, передбачало отримання прибутку, що є неодмінною рисою саме підприємницької діяльності. При цьому, продаж протягом 2012-2015 років значної кількості однотипних об`єктів нерухомості свідчить про систематичну діяльність позивача, яка має кваліфікуватися як підприємницька, а відтак дохід, отриманий від здійснення такої діяльності, підлягає оподаткуванню за нормами статті 177 Податкового кодексу України (далі - ПК України).
У розрізі підстав касаційного оскарження відповідач зазначає про неврахування судами правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 13 березня       2018 року у справі №826/13138/15 за подібних правовідносин.
Наполягаючи на порушенні судами норм процесуального права заявник касаційної скарги посилається на необґрунтоване відхилення клопотання про витребування від Генеральної прокуратури України доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, а саме: первинних документів, що містяться в матеріалах кримінального провадження, та які підтверджують здійснення позивачем підприємницької діяльності.
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
В судовому засіданні, яке відбулось 22 вересня 2021 року, колегією суддів, керуючись приписами статті 52 КАС України, задоволено клопотання ГУ ДПС у Київській області та ухвалено допустити заміну відповідача у справі - ГУ ДФС у Київській області (код ЄДРПОУ 43141377), його правонаступником, - ГУ ДПС у Київській області, як відокремленим підрозділом ДПС (код ЄДРПОУ 44096797).
Представники позивача в судовому засіданні повністю підтримали доводи та аргументи, наведені ним в судах попередніх інстанцій, поділяючи мотиви, з яких виходили суди при вирішенні спору, просили залишити касаційну скаргу без задоволення.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримав свою правову позицію, викладену в поданій ним касаційній скарзі, наполягав на скасуванні оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Суди попередніх інстанцій встановили, що в період з 10 грудня по 12 грудня 2018 року посадовими особами відповідача було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 щодо дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства і правильності визначення об`єкту оподаткування, повноти нарахування та сплати податків до бюджетів усіх рівнів за період з 1 січня 2009 року по 31 грудня 2015 року, за наслідками якої складено акт від 13 грудня 2018 року.
У ході перевірки контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог закону щодо здійснення господарської діяльності без належної реєстрації фізичною особою-підприємцем, оскільки вважав, що будівництво та систематичний продаж фізичним особам нерухомого майна, у тому числі власного, з метою одержання прибутку є підприємницькою діяльністю.
Як наслідок, податковою перевіркою констатовано порушення позивачем: статті 58, частини шостої статті 128 ГК України в частині здійснення господарської діяльності без державної реєстрації фізичною особою-підприємцем та незабезпечення ведення обліку результатів своєї підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства; статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в частині неподання державному реєстратору документів для державної реєстрації фізичною особою-підприємцем; підпункту 168.2.1 підпункту 168.2 статті 168, пункту 177.1 пункту 177.2 статті 177 ПК України в частині заниження податку на доходи фізичних осіб за 2012 - 2015 роки, що підлягає сплаті до бюджету, всього в сумі 4368630,03 грн, у т.ч. за 2012 рік - 858927,63 грн, за 2013 рік - 2003426,27 грн, за 2014 рік - 1328300,23 грн та за 2015 рік - 177975,90 грн; пункту 4 частини другої статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині неподання звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2014 та 2015 роки; абзацу 3 частини восьмої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) в частині ненарахування, необчислення та несплати єдиного внеску на загальну суму 176214,92 грн, у т.ч. 86219,78 грн за 2014 рік та 89995,14 грн за 2015 рік; пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 200.1, пункту 200.2 статті 200, пункту 203.2 статті 203 ПК України в частині заниження податку на додану вартість за період з 11 липня 2012 року по 31 грудня 2015 року, що підлягає декларуванню та сплаті до бюджету всього в сумі 6947858,60 грн, у т.ч. за 2012 рік в сумі 907619,80 грн, за 2013 рік в сумі 2809615,00 грн, за 2014 рік в сумі 2950941,40 грн та за 2015 рік в сумі 279682,40 грн; пункту 1 статті 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», в частині проведення розрахункових операцій без застосування РРО за період 2012- 2015 років.
На підставі встановлених перевіркою порушень 23 січня 2019 року ГУ ДФС у Київській області прийнято наступні рішення: податкове повідомлення-рішення №0000961303, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, на 3800412,25 грн (з яких за податковим зобов`язанням - 3040329,80 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 760082,45 грн); вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23 січня 2019 року №Ф-0000971303, згідно з якою станом на 23 січня 2019 року за позивачем обліковується заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску в розмірі 176214,92 грн; рішення №0000991303 про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом №2464-VI, згідно з яким до позивача застосовані штрафні санкції в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 340,00 грн; рішення №0001011303 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, згідно з яким до позивача застосовані штрафні санкції у розмірі 79107,94 грн.
За наслідками процедури адміністративного оскарження означені вище рішення залишені без змін, після чого позивач оскаржив їх в судовому порядку.
Приймаючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень не надано достатніх, безперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його висновки про порушення позивачем вимог закону, як і не доведено правомірності прийнятих ним рішень.
Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених ними фактичних обставин справи, колегія суддів КАС ВС виходить з наступного.
Судами попередніх інстанцій з`ясовано, що 14 лютого 2012 року між ТОВ «Будрегіонінвест» та ОСОБА_1 укладено договір про спільну діяльність у будівництві житлових будинків №1/2012 , за умовами якого сторони зобов`язуються об`єднати свої вклади та без створення юридичної особи спільно діяти у будівництві багатоквартирних житлових будинків з вбудованими та прибудованими приміщеннями соціального призначення в м. Буча Київської області , в межах вулиць Гоголя, Пушкінська та Шевченка (надалі - об`єкт), для досягнення спільної господарської мети - розподілу збудованого та введеного в експлуатацію об`єкту.
З метою досягнення мети, визначеної договором, сторони домовилися про здійснення: юридичних і фактичних дій щодо збору вихідних даних, проведення проектних робіт та виконання будівельних робіт; організаційних та фінансових заходів щодо забезпечення здійснення будівництва, проведення розрахунків між сторонами, розподіл прав власності, введення об`єкту в експлуатацію; будівництво об`єкту, до якого сторони відносять виконання проектно-кошторисних та будівельних робіт. Для досягнення цілей, обумовлених договором, сторони зобов`язалися здійснити ділові вклади у вигляді грошових коштів, майна та майнових прав, у розмірах та на умовах відповідно до умов цього договору. Договір припиняється при досягненні сторонами цілі діяльності - оформлення права власності на майнові частки відповідно до умов договору.
Як з`ясували суди набуті у власність внаслідок виконання умов договору об`єкти нерухомого майна позивач продавав іншим фізичним особам шляхом укладення нотаріально засвідчених договорів купівлі-продажу.
Так, фактичною підставою для прийняття відповідачем оскаржуваних рішень є зафіксовані в акті перевірки факти заниження фізичною особою платником податків ОСОБА_1 доходів за період з 2012-2015 роки в загальному розмірі 4368630,03 грн.
Зокрема, за висновками акта перевірки за період з 1 січня 2009 року по 31 грудня 2015 року ОСОБА_1 занизив суму чистого оподатковуваного доходу від провадження господарської діяльності на 41062233,58 грн, в тому числі за 2012 рік - 6853819,00 грн, за 2013 рік - 16440796,00 грн, за 2014 рік - 15953898,98 грн, за 2015 рік - 1813720,60 грн.
У той же час, перевіркою встановлено, що позивач за окреслений вище період під час нотаріального оформлення договорів купівлі-продажу сплатив до бюджету податок на доходи фізичних осіб усього на суму 1991149,65 грн, в тому числі за 2012 рік - 303576,80 грн, за 2013 рік - 788756,25 грн, за 2014 рік - 797109, 90 грн, за 2015 рік - 101706,70 грн.
Висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки, ґрунтуються на тому, що позивач протягом періоду, що перевірявся, фактично здійснював господарську діяльність, зокрема, будівництво багатоповерхових будинків та отримував дохід від продажу фізичним особам об`єктів нерухомого майна без реєстрації суб`єктом господарської діяльності, а тому доходи від їх продажу мали оподатковуватися не за ставкою 5% від бази оподаткування при нотаріальному посвідченні договорів купівлі-продажу, а як доходи від господарської діяльності платників, що перебувають на загальній системі оподаткування, за ставкою 15%. З тих же підстав, як вважає відповідач, у позивача виник обов`язок зареєструватись фізичною особою-підприємцем.
Аналізуючи наведені вище доводи податкового органу колегія суддів виходить з наступного.
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). 
Відповідно до частин другої, третьої статті 50 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою. Якщо особа розпочала підприємницьку діяльність без державної реєстрації, уклавши відповідні договори, вона не має права оспорювати ці договори на тій підставі, що вона не є підприємцем.
Згідно з частиною першою статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Враховуючи викладене, реалізацію конституційного права фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності законодавство пов`язує із виконанням обов`язкової умови - державної реєстрації особи як фізичної особи-підприємця.
При цьому фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. У свою чергу, правовий статус фізичної особи - підприємця сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 25 лютого 2020 року у справі №916/385/19, від 30 червня 2020 року у справі №235/445/18, від 3 листопада 2020 року у справі №916/617/17.
Отже, «особа-підприємець» та «фізична особа» мають різний правовий статус, в тому числі й у сфері оподаткування, а тому для цілей оподаткування необхідно надавати оцінку конкретним правовідносинам у контексті того, чи виступає особа у них як підприємець, чи як фізична особа.
Вирішуючи спір, судами попередніх інстанцій враховано положення статей 1130, 1131 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.
Питання правозастосування положень пунктів 172.1, 172.2 статті 172 ПК України у подібних правовідносинах отримало юридичну оцінку Верховним Судом у низці рішень, зокрема, у постановах від 25 травня 2020 року у справі №810/1963/18, від 28 травня 2021 року у справах №120/1565/19-а та №1.380.2019.006091. Правова позиція суду касаційної інстанції в означених категоріях справ зводиться до наступного: 
Так, оподаткування доходу фізичних осіб регламентовано розділом IV ПК, відповідно до підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 якого об`єктом оподаткування фізичної особи - резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.
Згідно з підпунктом 164.2.4 пункту 164.2 статті 164 ПК до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються частина доходів від операцій з майном, розмір якої визначається згідно з положеннями статей 172- 173 цього Кодексу.
Ставки податку встановлені статтею 167 ПК України. У 2015 році ставка податку згідно з пунктом 167.1 статті 167 ПК України становила 15 % бази оподаткування.
Водночас пунктом 167.2 встановлено, що ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування у випадках, прямо визначених цим розділом.
Такий випадок визначено статтею 172 ПК України, якою регламентовано оподаткування доходу від операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомого майна.
Так, абзацом 1 пункту 172.1 цієї статті передбачено, що дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) не частіше одного разу протягом звітного податкового року житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об`єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України   залежно від її призначення, та за умови перебування такого майна у власності платника податку понад три роки, не оподатковується.
Згідно з пунктом 172.2 цієї статті дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш, як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті, або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною   пунктом 167.2   статті 167 цього Кодексу.
Статтею 177 ПК України врегульовано оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.
Своєю чергою, доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу (пункт 177.1 статті 177 ПК України).
Відповідно до пунктів 177.1, 177.2 статті 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.
Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Так, позивач, не перебуваючи у статусі суб`єкта підприємницької діяльності, у рамках договору про спільну діяльність здійснював будівництво багатоквартирних житлових будинків. Набуті у власність внаслідок виконання умов договору об`єкти нерухомого майна позивач відчужував іншим фізичним особам шляхом укладення нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу. Як з`ясовано судами та не заперечувалось відповідачем, ОСОБА_1 під час оформлення договорів купівлі-продажу об`єктів нерухомості сплатив до бюджету податок на доходи як фізична особа в розмірі 5 % від вартості реалізованого нерухомого майна.
Таким чином, суди попередніх інстанцій правильно застосували наведені вище норми законодавства, зробивши висновок, що відповідно до пункту 172.2 статті 172 ПК України у ОСОБА_1 виник обов`язок зі сплати податку з отриманого доходу за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу (у розмірі 5 %), і що підстави для застосування до спірних правовідносин правил оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, встановлених статтею 177 ПК, відсутні.
У вимірі доводів відповідача, якими він обґрунтовує свою правову позицію в даному спорі, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Цей правовий принцип дотично до спірних правовідносин слід розуміти так, що право платника податків зареєструватися підприємцем не може бути обов`язком; платник податку - фізична особа не повинен сплачувати податки в розмірі, встановленому для ФОП.
За визначенням статті 42 Господарського кодексу України (далі - ГК України) підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Суб`єктами господарювання у розумінні статті 55 ГК України, зокрема, є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.
Отже, фізичні особи можуть вважатись суб`єктами господарювання тільки за умови здійснення ними господарської діяльності і реєстрації їх як підприємців. І лише зареєстровані підприємці зобов`язані сплачувати податки, передбачені для підприємців, оскільки саме з моменту реєстрації особа набуває відповідний правовий статус. При цьому реєстрація суб`єктом господарювання є добровільним рішенням фізичної особи. Чинним законодавством України не передбачено надання фізичній особі статусу фізичної особи - підприємця в обхід встановленої процедури, в тому числі й примусово, за рішенням будь-якого суб`єкта владних повноважень.
За таких обставин, податкове повідомлення-рішення, яким позивачу визначено грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та застосовано штрафні санкції, є протиправним. 
Визначення розміру єдиного внеску прямо залежить від доходу, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, а тому колегія суддів погоджується, що позовні вимоги про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафу також підлягають скасуванню, оскільки є похідними від позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення, яким визначено грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб.
Правильними є також висновки судів попередніх інстанцій про безпідставність застосування до позивача штрафу за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом №2464-VI, оскільки відповідачем в акті перевірки не наведено, зберігання яких саме документів позивачем не забезпечено з посиланням на документальне підтвердження їх втрати, а також не надано доказів попереднього витребування таких документів у позивача, та, як наслідок, отримання відповіді про їх втрату.
Враховуючи наведене, висновок судів попередніх інстанцій про неправомірність прийнятих контролюючим органом рішень, відповідає встановленим у справі обставинам та нормам матеріального права.
При виборі і застосуванні норми матеріального права до спірних правовідносин судами першої та апеляційної інстанцій було враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, сформульовані Верховним Судом, як це передбачено частиною п`ятою статті 242 КАС України.
Судами попередніх інстанцій при вирішенні спору також враховано, що проведеною перевіркою виявлені порушення, внаслідок яких відбулось донарахування податкових зобов`язань із порушенням строків, передбачених пунктом 102.1 статті 102 ПК України.
Обґрунтовано суди відхилили й посилання відповідача на правові висновки Верховного Суду в справі №826/13138/15, на незастосуванні якого наголошується й у касаційній скарзі. Так, в означеній справі позивач перебував на спрощеній системі оподаткування ІІІ групи у статусі фізичної особи-підприємця, тоді як у справі, що розглядається, позивач припинив підприємницьку діяльність в період, який охоплювався податковою перевіркою. Отже Верховним Судом у справі №826/13138/15 зроблені висновки за відмінних обставин, що унеможливлює їх застосування під час розгляду даної справи.
Резюмуючи викладене, колегія суддів зазначає, що аналіз судової практики свідчить про існування усталеної правової позиції з правового питання, що є спірним у цій справі, від якої Верховний Суд в установленому законом порядку не відступав. Не ініціює такого відступу у встановлений КАС України процесуальний спосіб й відповідач у своїй касаційній скарзі, з огляду на заявлені ним підстави касаційного оскарження.
Натомість, доводи й аргументи заявника касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи. Не містить касаційна скарга й будь-яких інших обґрунтувань, ніж ті, які були висловлені відповідачем в судах обох інстанцій, і з урахуванням яких як суд першої, так і апеляційної інстанцій вже надавали правову оцінку встановленим у справі обставинам. 
Порушень норм процесуального права, які б призвели чи могли призвести до неправильного вирішення справи, судами також не допущено. На етапі касаційного перегляду цієї справи колегією суддів не встановлено підстав, наведених у статтях 351, 353 КАС України, наявність яких мала б наслідком скасування судових рішень першої та/або апеляційної інстанцій. 
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України). 
У зв`язку з цим, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 344, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 
п о с т а н о в и в :
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2020 року залишити без змін, а касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя                                                          І.Л. Желтобрюх 

Судді                                                                                 О.В. Білоус

                                                                                          Н.Є. Блажівська

Повний текст судового рішення виготовлено 27 вересня 2021 року.