ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/2668/18                                        Головуючий суддя І інстанції Шарко О. П.
Провадження № 22-ц/818/3800/21                                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: завданої внаслідок ДТП

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2021 року                             м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів:                 - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря : Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 29 березня 2021 року, ухвалене у  складі головуючого судді Шарко О.П, по цивільній справі № 645/2668/18, за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи – Товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта», Товариство з додатковою відповідальністю «Альфа Гарант», про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо – транспортної пригоди,

встановив:

16 травня 2018 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Позовна заява мотивована тим, що 4 грудня 2017 року, приблизно о 13 год. 00 хв., водій ОСОБА_1 , керуючи технічно справним автомобілем «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Сіверська, зі сторони Салтівського Шосе, у напрямку окружної дороги, в районі будинку 59 у м.Харкові, грубо порушив п.10.1 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого, виконуючи маневр розвороту, допустив зіткнення з автомобілем «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням позивача, який рухався у попутному напрямку.
Постановою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06 лютого 2018 року відповідача було визнано у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, постанова набрала законної сили.
Внаслідок зазначеної дорожньо – транспортної пригоди позивачу була заподіяна значна матеріальна шкода, оскільки належний йому автомобіль отримав механічні пошкодження, відповідно звіту №30 про оціночну вартість матеріальної шкоди, вона складає 229136 грн. 41 коп. Також після дорожньо – транспортної пригоди, позивач змушений був скористатися послугами евакуатора, вартість яких склала 650 гривень. 
Автомобіль відповідача «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 , був застрахований в Товаристві з додатковою відповідальністю «Домінанта», до якого позивач звернувся 7 грудня 2017 року, однак, до теперішнього часу виплата по страхову відшкодуванню не здійснена.
Відповідно страхового полісу страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну складає 100000 грн., розмір франшизи – 0 грн. 
У зв`язку з тим, що шкода, завдана позивачу є вище страхового ліміту, на думку позивача, відповідач ОСОБА_1 має відшкодувати різницю, яка складає 129786 грн. 41 коп. Окрім того, внаслідок неправомірних дій відповідача, позивачу окрім матеріальної шкоди спричинені моральні і фізичні страждання, які призвели до негативних емоцій та переживань, внаслідок пошкодження автомобіля, який він не може використовувати за призначенням. Внаслідок ДТП позивач переживав і переживає сильні моральні страждання. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 20000 гривень. 
На підставі вищевикладеного,  ОСОБА_2 , уточнивши свої позовні вимоги 25.07.2018 року, просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 , грошові кошти у розмірі 129786 грн. 41 коп. у якості відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Домінанта» на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 100000 грн. у якості відшкодування заподіяної матеріальної шкоди. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 20000 грн. у якості відшкодування заподіяної моральної шкоди, стягнути з ОСОБА_1 на його користь сплачений судовий збір у розмірі 3531 грн. 27 коп. 
12 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа – Товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» , в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь 71500 гривень у якості відшкодування заподіяної внаслідок дорожньо – транспортної пригоди матеріальної шкоди к розмірі 71500 гривень, а також моральної шкоди у розмірі 100000 гривень.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 04 грудня 2007 року приблизно о 13 год. 00 хв., на вул. Салтівське Шосе, та біля АЗС «ОВІС» водій ОСОБА_1 виїжджав з узбіччя на проїжджу частину, з метою послідуючого виконання маневру розворот. Перед початком руху переконався, що попереду відсутні транспортні засоби, позаду ОСОБА_1 розташувався припаркований автомобіль Газель, який не надавав змоги бачити смугу руху, на яку він виїжджав, саме тому ОСОБА_1 розпочав свій рух з невеликою швидкістю, наблизився до проїжджої частини до моменту, коли він мав змогу бачити смугу руху, на яку виїжджав. Переконавшись, що позаду нього відсутні транспортні засоби, він виїхав на проїжджу частину та зайняв відповідне крайнє ліве положення та в такому положенні відносно суцільної осьової лінії дорожньої розмітки продовжив рух зі швидкістю десь 10 км/год до місця розриву в суцільній лінії дорожньої розмітки. Наблизившись до даного розриву, він дещо знизив швидкість, попереду, у зустрічному напрямку транспортні засоби, транспортні засоби були відсутні, подивившись назад ОСОБА_1 побачив легковий автомобіль білого кольору, який розташовувався на значній відстані від останнього близько 200-250 м та рухався даний автомобіль по його смузі руху. Оскільки зустрічна смуга була вільна ОСОБА_1 почав виконувати маневр розвороту, коли автомобіль «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 частково знаходився на смузі зустрічного руху, ОСОБА_1 побачив, як легковий автомобіль білого кольору, як згодом з`ясувалося «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 почав виїжджати на смугу зустрічного руху. Побачивши це, ОСОБА_1 намагався уникнути зіткнення, натиснувши на гальма, однак, автомобіль «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 повністю виїхав на зустрічну смугу руху та своєю правою передньою частиною контактував з лівим переднім кутом автомобіля «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 , який розвернуло внаслідок удару та він був відкинутий на смугу руху, по які він рухався. автомобіль Автомобіль «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 подолав приблизно 60..80 м та зупинився на смузі зустрічного руху.
За матеріалами справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за його зверненням проведено експертне автотехнічне дослідження №4047 від 01.03.2018 року, за висновком якого в даній ДТП вбачається вина водія ОСОБА_2 . Зокрема, за вказаним дослідженням було зроблено наступні висновки: В даній дорожньо – транспортній ситуації водій автомобіля «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_2 повинен був діяти у відповідності з вимогам п.п.10.1 та 12. 4 Правил дорожнього руху України. В даній дорожньо – транспортній ситуації технічна можливість запобігти зіткнення для водія автомобіля «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_5 визначалася виконанням вимог п. 10.1 ПДР України, для чого він не мав будь – яких перещкод технічного характеру. В даній дорожньо – транспортній ситуації водія автомобіля «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_2 не відповідали вимогам п.10.1 ПДР України та знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. Дії водія автомобіля «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_2 , який рухався в населеному пункті зі швидкістю 80 км/год, тобто більшою ніж максимально дозволена у населеному пункті, не відповідали вимогам п. 12.4 ПДР України, однак, дані невідповідності з технічної точку зору, не знаходися в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. 
В даній дорожньо – транспортній ситуації, дії водій автомобіля «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_1 повинен був діяти відповідно вимогам п.10.1 ПДР України. Діями водія ОСОБА_1 не визначалася технічна можливість попередження зіткнення транспортних засобів, а залежала від однобічних дій водія ОСОБА_2 по виконанню ним вимог п.10.1 ПДР України. В діях водія ОСОБА_1 , не вбачається невідповідностей вимогам ПДР, які з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв`язку з ДТП. Отже, на думку ОСОБА_1 в діях ОСОБА_2 мається вина у зіткненні, однак, при розгляді справи щодо взаної ДТП, враховуючи, що протокол про адміністративне правопорушення було складено відносно ОСОБА_1 встановлювати наявність або відсутність вини іншого учасника ДТП – ОСОБА_2 суд був позбавлений. 
Згідно повідомлення УПП в Харківській області від 31.07.2008 року, захисника Музичка І.І. було повідомлено про відсутність можливості патрульної поліції скласти протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 у зв`язку з закінченням встановленого 3-місячного строку, роз`яснено право встановлення винного в порядку цивільного судочинства. 
Відповідно до акту прийняття - здачі виконаних робіт від 23.10.2018 року було проведено ремонт автомобіля «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 на суму 44500 грн. відповідно до товарних чеків, було придбано всього 23 найменування товару. Загальна сума реальних збитків ОСОБА_1 , складає 71500 грн. Окрім матеріальних збитків, позивач зазначає, що йому була заподіяна моральна шкода, яка полягає у фізичному болі, душевних стражданнях, які він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я, та у душевних стражданнях з приводу знищенн майна. Моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 100000 грн. 
На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 матеріальний збиток у розмірі 71500 грн, моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн та понесені судові витрати.
Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 29 березня 2021 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 129786 грн. 41 коп. заподіяної матеріальної шкоди. 
Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Домінанта» на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 100000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 3531 грн. 27 коп. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.        
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи – Товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта», ТДВ СК «Альфа Гарант» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо – транспортної пригоди  – відмовлено у повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить суд рішення скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів, за якими: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , матеріальний збиток у розмірі 12 976 гривень, стягнути з ТДВ «СТ «Домінанта» на користь ОСОБА_2 , матеріальний збиток у розмірі 10 000 гривень; стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 матеріальний збиток у розмірі 64 350 гривень, моральну шкоду у розмірі 90 000,00 гривень; розподіл судових витрат здійснити згідно вимог ст. 141 ЦПК України.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необгрунтоване через неповноту та неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи; неправильного дослідження та оцінки доказів; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права
Вказав, що у даному випадку Фрунзенським районним судом не вірно було розтлумачено та застосовано частину другу статті 1166 ЦК України щодо застосування презумпції вини заподіювана шкоди, вважаючи, що його вина встановлена судовим рішенням, а вина іншого учасника не доведена, так як висновок судової експертизи суд не прийняв до уваги, оскільки судове рішення має вищу юридичну силу, аніж висновок експертизи. При цьому, суд помилково вважав, що постанова суду про застосовування до ОСОБА_1 адміністративної відповідальності є доказом відсутності вини ОСОБА_6 , бо предметом даної справи не було дослідження цих обставин, а також відсутнє судове рішення щодо закриття провадження у справі за відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення по ст. 124 КУпАП. Отже, враховуючи, що наявність вини ОСОБА_2 доводиться належним доказом, який не було спростовано в ході розгляду даної справи, тому суд мав застосувати положення п.3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України щодо відшкодування шкоди з обох учасників ДТП залежно від ступеня вини кожного.
Зазначив, що суд першої інстанції безпідставно послався на те, що постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06.02.2018 року у справі № 645/5687/18 спростовується наявність вини ОСОБА_6 у вчиненні ДТП, оскільки даним судовим рішенням встановлена наявність ОСОБА_1 , вини. Наведене ґрунтується на тому, що предметом даної справи не було встановлення наявності чи відсутності вини ОСОБА_6 у вчиненні ДТП. Відповідно, враховуючи, що судового рішення щодо встановлення відсутності вини ОСОБА_6 у вчиненні ДТП не має, мав процесуальні права доводити наявність вини останнього в межах заявленого ним зустрічного позову, в тому числі шляхом призначення судової експертизи. Вказав, що у ході розгляду даної справи було встановлено наявність обопільної вини учасників дорожньо-транспортної пригоді, яка сталася 04.12.2017 року
Зазначив, що судом першої інстанції взагалі не проігноровано доводи мого представника щодо завищення стягуваної Єремян А.Е. матеріальної шкоди, оскільки вона не доведена належними доказами, а також до її розміру безпідставно включено 20 % пдв. ОСОБА_2 як на доказ розміру спричиненої йому матеріальної шкоди в сумі 229 136,41 грн. посилається на звіт №30 про оцінку вартості майнової шкоди, завданої власнику КТЗ від 19.01.2018 року, проведеного ТОВ «Радар-1». Разом з тим, вважає, що такий розмір відновленого ремонту є завищеним, оскільки до нього безпідставно включено ПДВ та взагалі є сумніви щодо належності такого доказу як звіт про оцінку, що потребує призначення та проведення судової автотоварознавчої експертизи.
Вказав, що звіт про оцінку № 30 від 19.01.2019 року, виконаний ТОВ «Радар-1», не відповідає вимогам п. 7.38, п. 7.39, п.8.6.2 «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», відповідно належним доказом розміру завданої позивачу внаслідок пошкодження автомобіля шкоди може бути лише висновок експерта судової автотоварознавчої експертизи. Більше того, згідно звіту про оцінку № 30 від 19.01.2019 року розмір матеріальних збитків для відновлення автомобілю FORD FOKUS, д.н.з. НОМЕР_2 , визначено без врахування року його випуску - 2008 рік, за основу взято рік початку експлуатації автомобіля 2012 рік, що вплинуло на необгрунтоване завищення суми матеріальної шкоди.
Зазначає, що йому було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у фізичному болі та стражданнях, які він зазнав з ушкодженням здоров`я та у душевних стражданнях з приводу знищення майна.
Вказав, що судом невірно стягнуто з нього судові витрати- судовий збір, оскільки відповідно до рішення з ОСОБА_1 підлягає стягнення 1 % від суми стягнутого матерільного збитку, що дорівнює -1297,86 грн. та вимоги в частині стягнення моральної шкоди судом було задоволено частково на 25%, а отже підлягає стягненню судовий збір у розмірі 176,20 грн., а 1000,00 грн. відповідно до стягнутої суми 100000,00 грн матеріального збитку підлягає стягненню з відповідача ТОВ «СТ Домінанта», а судовий збір у сумі 528,61 сплачений ОСОБА_2 як забезпечення позову взагалі немає бути стягнутий з жодного відповідача, враховуючи відмову суду у такому забезпеченні.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_7 , за відсутності інших учасників справи, які повідомлялись судом апеляційної інстанції відповідно до ст.ст. 128, 131 ЦПК України, що згідно ст. 372 України не перешкоджає її подальшому розгляду, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 частково та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції поклав постанову Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06.02.2018 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні правопорушення, статті 124 КУпАП, та встановлено, що ОСОБА_1 порушив пункт 10.1 ПДР та створив аварійну ситуацію саме для автомобіля позивача. Крім того, суд взяв до уваги висновок судової авто-технічної експертизи, відповідно до якого у діях ОСОБА_1 вбачається порушення ПДР при вчиненні ДТП.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано належні та допустимі докази щодо завдання йому матеріальної та моральної шкоди, а відповідачами не спростовано.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.
Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про страхування» страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем.
Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала і цивільно-правова відповідальність якої застрахована на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», можливе лише за умови, якщо згідно із цим законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зазначила, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Під час вирішення спорів суди мають враховувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Згідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За диспозицією п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 1961-IV встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Аналогічний висновок викладено у Постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі справа № 686/17155/15-ц, провадження № 61-18840св18.
Згідно з роз`ясненнями, наданими судам у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика
Різниця між виплаченою позивачу страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі вищевказаними законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу.
За таких обставин саме відповідач, як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язана сплатити позивачу таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Матеріалами справи та у ході судового розгляду справи судом встановлено наступне.
4 грудня 2017 року, приблизно о 13 год. 00 хв., ОСОБА_1 , керуючи технічно справним автомобілем «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Сіверська, зі сторони Салтівського Шосе, у напрямку окружної дороги, в районі будинку 59 у м.Харкові, порушив п.10.1 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого, виконуючи маневр розвороту, допустив зіткнення з автомобілем «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , який рухався у попутному напрямку. 
Відповідно до пункту 10.1 ПДР перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напряму руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
Постановою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06 лютого 2018 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП за скоєння зазначеної дорожньо – транспортної пригоди, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень.
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 3 квітня 2018 року, зазначена постанова Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06 лютого 2018 року була залишена без змін.
Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Автомобіль «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 , на праві власності належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 .
Як вбачається зі звіту про оцінку транспортного засобу для визначення матеріальних збитків, завданих власнику автомобіля «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 , від 19 січня 2018 року, складеного ТОВ «РАДАР -1», вартість матеріальних збитків склала 229136 грн. 41 коп. 
Після дорожньо – транспортної пригоди автомобіль «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 , доставлявся з місця ДТП до місця стоянки за допомогою евакуатора, за послуги якого позивач сплатив 650 гривен, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №22 від 04 грудня 2017 року.
Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_1 була застрахована згідно полісу цивільно-правової відповідальності №АМ 156452 від 04.12.2017 року, діючого на момент ДТП. Страховиком у правовідносинах страхування вказаної фізичної особи є Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта».
Відповідно до страхового полісу АМ 156452 від 04.12.2017 року, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, завдану майну складає 100000 грн. 
Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків. Відповідно п.14 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» При визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно з ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно з ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Положеннями ст. 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України «Про страхування», в Україні здійснюються такий вид обов`язкового страхування як страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів».
Згідно з п. 9.1.ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.
Відповідно до п.9.2.ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого.
У відповідності до п. 22.1.ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Пунктом 34.2 Закону визначено, що протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.
Відповідно до п. 34.3 Закону, якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).
Матеріальна шкода, завдана власнику автомобіля «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 , склала 229136 грн. 41 коп., а також 650 грн. (вартість послуг евакуатора) 
Разом з тим, власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. Якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то у такому разі майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, у загальному порядку.
Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 686/17155/15-ц (провадження № 61-18840св18), від 05 грудня 2018 року у справі № 752/19570/15-ц (провадження № 61-19564св18), від 22 січня 2019 року у справі № 676/518/17 (провадження № 61-8307св18), від 07 лютого 2019 року у справі № 645/3746/16 (провадження № 61-31661св18).
Власник пошкодженого майна має право на відшкодування йому завданої майнової шкоди у повному розмірі за рахунок страхового ліміту та різниці з винуватця дтп- відповідача ОСОБА_1 ..
Таким чином, з відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта», підлягає стягненню страхова компенсація в межах страхового ліміту, згідно полісу, що складає 100000 грн., у зв`язку з тим, що матеріальна шкода вище страхового ліміту, а відповідач ОСОБА_1 має відшкодувати різницю, яка складає 129786 грн. 41 коп. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Частинами 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно роз`яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів вважає, що з урахуванням обставин дорожньо-транспортної пригоди, обставин справи та вимушених змін у житті, погіршення стану здоров`я, внаслідок пошкодження автомобіля, у позивача погіршилася якість життя, зокрема, через значні незручності у пересуванні через зумовлене ДТП користування громадським транспортом, відмови відповідача від відшкодування завданих збитків, позивачу заподіяно моральну шкоду, розмір якої, з урахуванням таких страждань, суд оцінює в розмірі 5000 гривень, що  відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.  
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Ухвалою суду від 05.12.2019 року у справі було призначено проведення автотехнічної експертизи.
Згідно до висновку експерта за результатами судової автотехнічної експертизи №89182/11408 від 19.06.2020 року, було встановлено, що в даній дорожньо – транспортній ситуації водій автомобіля «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_2 повинен був діяти у відповідності з вимогам п.п.10.1 та 12. 4 Правил дорожнього руху України. В даній дорожньо – транспортній ситуації технічна можливість запобігти зіткнення для водія автомобіля «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_5 визначалася виконанням вимог п. 10.1 ПДР України, для чого він не мав будь – яких перешкод технічного характеру. В даній дорожньо – транспортній ситуації водія автомобіля «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_2 не відповідали вимогам п.10.1 ПДР України та знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. Дії водія автомобіля «FORD FOCUS», державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_2 , який рухався в населеному пункті зі швидкістю 80 км/год, тобто більшою ніж максимально дозволена у населеному пункті, не відповідали вимогам п. 12.4 ПДР України, однак, дані невідповідності з технічної точку зору, не знаходися в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. В даній дорожньо – транспортній ситуації, дії водій автомобіля «Renault Kangoo», державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_1 повинен був діяти відповідно вимогам п.10.1 ПДР України. Діями водія ОСОБА_1 не визначалася технічна можливість попередження зіткнення транспортних засобів, а залежала від однобічних дій водія ОСОБА_2 по виконанню ним вимог п.10.1 ПДР України. В діях водія ОСОБА_1 , не вбачається невідповідностей вимогам ПДР, які з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв`язку з ДТП. 

Постановою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06 лютого 2018 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП за скоєння зазначеної дорожньо – транспортної пригоди, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень.

У вищевказаному тексті постанови зазначено, що ОСОБА_1 порушив пункт 10.1 ПДР та створив цим аварійну ситуацію саме для автомобіля позивача.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 3 квітня 2018 року, вищезазначена постанова Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06 лютого 2018 року була залишена без змін.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

Частиною 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року (справа №306/192/14-ц).

На підставі чинної постанови Апеляційного суду Харківської області від 3 квітня 2018 року, яка набрала законної сили, було встановлено, що постанова про наявність в діях водія ОСОБА_1 не відповідностей ПДР України, які знаходились в причинному зв`язку з виникненням дорожньо – транспортної пригоди, яка мала місце 4 грудня 2017 року за участю водіїв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є чинною, судом апеляційної інстанції не скасована. 

У постанові від 03.04.2018 року вказано, що вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення не встановлено та не доведено безпідставні, оскільки спростовується наявними матеріалами справи, фотознімками з місця ДТП та поясненнями іншого учасника ДТП. Крім того, в рішенні районного суду відображені пояснення свідка ОСОБА_8 , який був пасажиром автомобіля «Renault Kangoo», під керуванням ОСОБА_1 , з яких вбачається, що у ОСОБА_1 був поганий огляд заднього виду через автомобіль «ГАЗель», який стояв позаду. 

Висновок експертного автотехнічного дослідження від 01. 03.2018 року суд апеляційної інстанції не може взяти до уваги, оскільки експертне дослідження ґрунтувалося лише на копіях документів, та основане на вихідних даних отриманих лише на поясненнях від ОСОБА_1 , тому виникають сумніви стосовно його об`єктивності (а.с.9-10 т.1).

Рішення суду першої інстанції у частині про стягнення моральної шкоди з відповідача є законними і обґрунтованими, а доводи скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження і тому висновків суду не спростовують.

Аргументи скарги ОСОБА_1 про те, що наявна вина обох водіїв також ОСОБА_2 спростовується матеріалами справи, а саме чинною постановою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06 лютого 2018 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП за скоєння зазначеної дорожньо – транспортної пригоди, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень, та яка постановою Апеляційного суду Харківської області від 3 квітня 2018 року, зазначена постанова Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06 лютого 2018 року була залишена без змін, протокол про адміністративне правопорушення відносно останнього не складався. Протоколів відносно ОСОБА_2 не складалося та постанов про притягнення його до адміністративної відповідальності судом не виносилося.

Заперечення скаржника ОСОБА_1 , що звіт про оцінку № 30 від 19.01.2019 року, виконаний ТОВ «Радар-1», не є належним доказом на підтвердження розміру матеріального збитку, є необґрунтованим. Вказаний звіт відповідачем оскаржено не було, відомості, зазначені в ньому не спростовано. Належних доказів щодо іншого розміру збитків позивачу не надано та матеріали справи таких даних не містять. Клопотань про призначення експертизи з цього приводу відповідачем заявлено до суду не було.
Твердження апелянта про те, що судом завищено розмір матеріальних збитків для відновлення автомобіля, то колегія суддів їх відхиляє, з огляду на те, що незгода відповідача з експертною оцінкою вартості матеріальних збитків, завданих позивачеві, не позбавляло його права надати власні розрахунки такої шкоди та/або заявити клопотання про призначення у справі судової експертизи.

Відповідач не спростував висновків зазначеного автотоварозначного дослідження, зокрема щодо правильності визначення розміру реальних витрат, понесених при остаточному відновленні пошкодженого у ДТП автомобіля.

Посилання у скарзі на те, що ОСОБА_1 було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у фізичному болі та стражданнях, які він зазнав з ушкодженням здоров`я та у душевних стражданнях з приводу знищення майна, колегія суддів не приймає, з огляду на те, що відповідно до постанови Фрунзенського районного суду м.Харкова від 06 лютого 2018 року, ОСОБА_1 - «Оглядовість назад була добра, він все бачив на відстані 100 метрів, ГАЗель йому заважала трошки лише спочатку, коли він починав рух. Приблизно через 10 метрів, наблизившись до місця розриву, не зупиняючи автомобіль, він повернув його ліворуч, приблизно під кутом 90 градусів до осьової ліній, при цьому у дзеркалах він вже не міг бачити транспортні засоби, які рухались позаду нього, по цій же смузі, а повернути шию назад йому заважало захворювання хребта. В цей момент він відчув дуже сильний удар в ліву частину свого автомобіля. До зіткнення він автомобіля Ford Focus не бачив, характер його руху йому невідомий». До лікаря ОСОБА_1 звернувся 11.12.2017 року, а дтп мало місце 04.12.2017, та крім того ОСОБА_1 скаржився на біль у шиї до того, як сталася дтп.(а.с.9,10 т.1;а.с. 35 на зв. т.2).

ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами наявність вини обох водіїв. До адміністративної відповідальності притягнуто лише ОСОБА_1 .

Доводи скарги ОСОБА_1 про те, що встановлення вини водіїв можливе лише шляхом проведення автотехнічної експертизи, колегією суддів не приймаються, з огляду на не спростування у ході розгляду справи встановленої законом презумпції вини завдавача шкоди, а також виходячи із того, що встановлення неправомірної поведінки, яка знаходиться у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, лежить саме у площині компетенції суду, а не експерта. Крім того спростовується наявними матеріалами справи, фотознімками з місця ДТП та поясненнями іншого учасника ДТП, показаннями свідка ОСОБА_8 . Відповідних клопотань ним не було заявлено до суду.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом вини обох водіїв у настанні дорожньо-транспортної пригоди, колегія суддів відхиляє, оскільки апеляційний суд установив, що зазначені обставини відповідач не довів, що є його процесуальним обов`язком, клопотань щодо проведення експертизи на предмет визначення відповідності дій обох водіїв вимогам Правил дорожнього руху не заявляв, відповідного розрахунку заподіяної шкоди з урахуванням ступеня вини кожного з водіїв, не надав.

Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, установивши, що вартість матеріального збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку, що з відповідача, як із  винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром понесених витрат та здійсненим страховим відшкодуванням, оскільки у страхової компанії не виникло обов`язку з відшкодування втрати товарної вартості пошкодженого транспортного засобу, яка відноситься до реальних збитків, та суми ПДВ, яка була включена виробником у вартість нових складових, що підлягали заміні, а отже обов`язок по відшкодуванню цих витрат обґрунтовано покладено судом на винну у ДТП особу.

Доводи апеляційної скарги, що в розрахунках матеріальної шкоди застосовано суму відновлювального ремонту з нарахованим ПДВ, що порушує абз. 2 пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є необґрунтованими, оскільки вказана норма врегульовує правовідносини між потерпілим і страховиком, а не потерпілим та заподіювачем шкоди, яка відшкодовується на підставі статей 1192, 1194 ЦК України.

Таким чином, доводи скарги не спростували висновки суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм процесуального законодавства та було правильно застосовано норми матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування рішення, яке ухвалено з дотримання вимог закону.

Щодо доводів скарги про стягнення судового збору.
При вирішення стягнення судового збору, судом не вірно було його стягнуто лише з відповідача ОСОБА_1 , оскільки матеріальна шкода була стягнута судом з двох відповідачів- ОСОБА_1 та ТОВ «Страхове товариство Домінанта».
Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 3 ст.136 ЦПК України передбачено, що з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Згідно пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону в редакції, що була чинна на час звернення позивача до суду, за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою підлягав сплаті судовий збір за ставкою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб .

При зверненні позивача до суду з позовом ціна позову була визначена у сумі 229786,41 грн. та 20000,00 моральної шкоди, та ОСОБА_2 ним було сплачено судовий збір, з урахуванням уточненої позовної заяви у сумі 1297,86 (а.с.46 т.1),704,80 (а.с.47 т.1), 528,61 грн за забезпечення доказів (а.с.48 т.1), 1000 грн (а. с. 58 т.1).
Таким чином, доводи скарги, що судом невірно стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір, знайшли своє підтвердження під час перегляду справи.

Як вбачається з рішення з ОСОБА_1 підлягає стягнення 1 % від суми стягнутого матеріального збитку, що дорівнює 1297,86 грн. та позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди судом задоволено на 25%, а отже підлягає стягненню у розмірі 176,20 грн., а 1000,00 грн. судового збору відповідно до стягнутої судом суми матеріальної шкоди 100000,00 грн підлягає стягненню з ТОВ «СТ Домінанта», а судовий збір у сумі 528,61 сплачений ОСОБА_2 як забезпечення позову взагалі немає бути стягнутий з жодного відповідача, враховуючи відмову суду у такому забезпеченні.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України про відшкодування судових витрат пропорційно розміру задоволеного позову, з урахуванням часткового задоволення позову рішення суду першої інстанції слід змінити в частині стягнення судових витрат, а саме з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за завдання матеріальної шкоди у розмірі 1297,86 грн, та оскільки вимоги про стягнення моральної шкоди були задоволені на 25%, то судовий збір підлягає стягненню у розмірі 176,20 грн (704,80/100*25), та разом становить 1474,06 грн., а з ТОВ «Страхове товариство Домінанта» 1000,00 грн. В іншій частині стягнення судових витрат щодо сплаченого судового збору позивачем відмовити.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Таким чином доводи скарги знайшли своє підтвердження після перегляду справи в апеляційному порядку, тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення судового збору з відповідачів. 

Враховуючи зазначене, на підставі п.2 ч.1 ст.374, п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині стягнутого судового збору слід змінити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389-391 ЦПК України, суд

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 29 березня 2021 року – змінити.
Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Домінанта» на користь  ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 1000, 00 грн.(одна тисяча гривень).
Стягнути з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 1474 грн. 06 коп. ( одна тисяча чотириста сімдесят чотирі гривні, 06 коп.)
В іншій частині рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 29 березня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 24 вересня 2021 року.

Головуючий                                                                                                В.Б. Яцина.

Судді                                                                                                      І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.