22-ц/804/1312/21 
                                                                                265/67/19 
                                               
Головуючий у 1-й інстанції Шиян В.В.
Суддя-доповідач: Попова С.А.          

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

26 серпня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого судді      Попової С.А.,
суддів                           Мальцевої Є.Є., Пономарьової О.М.,
за участю секретаря    Сікора М.М.,  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Шиян В.В., повний текст рішення складено 23 лютого 2021 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 
до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
про стягнення суми боргу за договором займу,

        В С Т А Н О В И В:
1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог
У січні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду із даним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на наступні обставини.
За період з 01.11.2011 по 31.03.2016 між батьком позивачки - ОСОБА_4 та відповідачами було укладено низку договорів позики, оформлених розписками на загальну суму 134 500 доларів США та 5729000грн, а саме: 
- 01.11.2011 відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 позичили у ОСОБА_4 125000 доларів США зі строком повернення до 01.12.2015; 
- 01.11.2011 - ОСОБА_1 і ОСОБА_2 позичили у ОСОБА_4 1288000грн зі строком повернення до 01.11.2012; 
- 17.12.2011 - ОСОБА_1 і ОСОБА_2 позичили у ОСОБА_4 699000грн зі строком повернення до 17.12.2012; 
- 09.03.2011 - ОСОБА_1 і ОСОБА_2 позичили у ОСОБА_4 2509000грн зі строком повернення до 01.11.2017; 
- 02.05.2012 - ОСОБА_1 і ОСОБА_2 позичили у ОСОБА_4 633000грн зі строком повернення до 01.12.2012; 
- 28.01.2016 - ОСОБА_1 і ОСОБА_2 позичили у ОСОБА_4 175000грн зі строком повернення до 01.08.2016 з виплатою процентів в розмірі 10000грн щомісячно до погашення суми позики; 
- 14.02.2016 - ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_4 425000грн зі строком повернення до 01.08.2016;
- 31.03.2016 - ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_4 9500долСША зі строком повернення до 02.08.2016.
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після його смерті відкрито спадкову справу. Єдиною спадкоємицею є позивачка ОСОБА_3 .
Після прийняття спадщини їй стало відомо про існування вищевказаних договорів позики.
Спроби зв`язатись з боржниками виявились марними. Станом на 03.01.2019 відповідачі грошові кошти не повернули. Сума заборгованості з урахуванням курсу НБУ станом на день подання позову 03.01.2019 (27,88грн за 1 долар США) становить 3749860грн та 5729000грн, а всього - 9478860грн. 
Просила поновити строк позовної давності за вимогами про стягнення з відповідачів суми боргу за розписками, оскільки про їх існування вона дізналась лише 30.12.2018 при оформленні спадщини після померлого ОСОБА_4 . 
Просила стягнути з відповідачів солідарно борг за вказаними договорами позики в загальній сумі 9478860грн, а також відшкодувати за рахунок відповідачів понесені витрати з оплати судового збору та оплати правничої допомоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 лютого 2021року позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики від 01.12.2011, 09.03.2011, 28.01.2016 в сумі 6 162 800грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики від 04.02.2016 та від 31.03.2016 в сумі 689 388,80грн.
Стягнуто в дольовому порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 6162,80грн по 3081,40грн з кожного. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 689,39грн.В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 257, 261, 1270 ЦК України та виходив з того, що наявність у позивача оригіналів розписок свідчить про те, що зобов`язання відповідачів залишаються не виконаними. При цьому суд зауважив, що строк повернення боргів, встановлений ст. 257 ЦК України (загальний трирічний строк позовної давності), за розписками від 01.11.2011 (1288000грн), 17.12.2011 (699000грн), 02.05.2012 (633000грн) сплинув ще у листопаді-грудні 2012 року, а за своє життя ОСОБА_4 за стягненням цього боргу не звертався. За спливом строку позовної давності суд відмовив в задоволенні позовних вимог в цій частині.
Суд не погодився із запереченнями боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з приводу того, що ними позичалися кошти не як фізичними особами, а як представниками ПП МІГІС, оскільки відповідачами не було надано будь-яких доказів, що вони є представниками ПП МІГІС і діяли в інтересах цього підприємства. Таким доказом не є відзначені в розписках цілі отримання коштів (для ведення комерційної діяльності, розвитку бізнесу тощо).  
ОСОБА_2 за ухваленим судовим рішенням виключена з числа боржників за розписками від 14.02.2016 (425000грн) та 31.03.2016 (9500 доларів США), оскільки вона не є за ними підписантом і позичальником цих грошей. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі відповідачі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просили рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга (т. 2 а.с. 23-26) вмотивована наступними доводами.
Суд першої інстанції порушив принципи верховенства права і змагальності сторін. Неправомірно стягнув з відповідачів суму боргу за розпискою від 09.03.2011 (строк повернення до 01.11.2017) в сумі 2509000грн, оскільки ОСОБА_4 мав намір придбати їх домоволодіння по проїзду Лютневому у м. Маріуполі. Проте, оскільки у відповідачів були проблеми з документами та оформити одразу договір купівлі-продажу не виявилось можливим, вони й написали розписку про нібито отримання від нього у борг грошових коштів в розмірі 2509000грн та нібито зобов`язались повернути їх до 01.11.2017, тобто в обумовлений підписанням договору купівлі-продажу домоволодіння строк. З метою гарантування підписання договору купівлі-продажу вони передали ОСОБА_4 правовстановлюючі документи на домоволодіння. Відтак, розписка від 09.03.2011 не є за своєю природою договором позики, який вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, а у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. 
Судом не застосовано строк позовної давності щодо вимоги про стягнення боргу за розпискою від 01.11.2011 про стягнення позики в розмірі 125000 доларів США. За цією розпискою  відповідачі зобов`язались повернути борг до 01.12.2015, отже відлік позовної давності почався з цієї дати та закінчився 02.12.2018. Як вбачається з  матеріалів справи, позов подано правонаступником ОСОБА_4 - ОСОБА_3 04.01.2019, тобто через 1 місяць 2 дні після закінчення строку позовної давності. З довідки нотаріуса вбачається, що спадкову справу щодо померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 було заведено 18.07.2018. Свідок ОСОБА_5 , яка була цивільною дружиною ОСОБА_4 повідомила, що вся родина знала про ці розписки ще за життя спадкодавця, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що строк позовної давності за розпискою від 01.11.2011 не сплинув. 
Суд безпідставно стягнув з ОСОБА_1 кошти за розписками від 14.02.2016 (для виплати зарплати ПП МІГІС) в розмірі 425000грн та від 31.03.2016 в розмірі 9500 доларів США (для виплати за оренду паїв для підприємства МІГІС). ОСОБА_1 підписував дані розписки як директор приватного підприємства МІГІС, тому в даних договорах позики позичальником виступає не ОСОБА_1 , а саме ПП МІГІС, що було проігноровано судом першої інстанції та не застосовано ч. 3 ст. 96 ЦК України. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду. Позивач клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача, а саме ПП МІГІС не заявляв, а тому суд незаконно стягнув з ОСОБА_1   грошові кошти за розписками від 14.02.2016 та 31.03.2016 на загальну суму 689338,80грн. 
Судом було порушено норми ст. 8 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року, ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 129 Конституції України. Оскаржуване рішення не відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Не відображено завдання вмотивованого рішення.
Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 по розпискам від 01.11.2011 (1288000грн), від 17.12.2011 (699000грн), від 02.05.2012 (633000грн) - не оскаржується. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 80-81) вказує на безпідставність і бездоказовість доводів щодо прикриття розпискою від 09.03.2011 домовленості ОСОБА_4 і відповідачів Мігоцьких про придбання нерухомості. Так, спадкодавець ОСОБА_4 , маючи власний будинок, не бажав придбавати недобудований будинок відповідачів по АДРЕСА_1 і цей будинок знаходився вже в заставі у Райффайзенбанку Аваль, та на нього за судовим рішенням в 2014 році було звернуто стягнення. 
Позивачка зазначає, що нею не порушено строки позовної давності щодо розписки від 01.11.2011 (125тис.долСША) з терміном виконання до 01.12.2015. Так, на день смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1 строк позовної давності не сплинув. А для неї строк позовної давності відліковується від дня, коли вона довідалася про існування розписки після смерті батька - це день, коли відкрили сейф батька, 30.12.2018. А позов подано 04.01.2019 одразу після прийняття спадщини. 
В розписках ОСОБА_1 від 14.02.2016 (425тис.грн) і від 31.03.2016 (9500долСША) відповідач діяв як фізична особа, а не як представник ПП МІГІС. Доказів, що позичені кошти пішли на потреби підприємства, суду не представлені.

Процедура розгляду справи апеляційним судом
Справа розглядається за участю представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення скарги, а також у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи сторін, неявка яких згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою до розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Як встановлено судом, 09.03.2011 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, за яким відповідачі отримали в борг грошові кошти у розмірі 2 509 000грн. Строк  повернення боргу до 01.11.2017 (т. 1 а.с. 109).
01.11.2011 укладено договір позики, за яким відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 отримали в борг від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 1 288 000грн. Зобов`язалися повернути борг до 01.11.2012 (т. 1 а.с.110).
01.11.2011 відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 отримали від ОСОБА_4 у борг грошові кошти у розмірі 125 000 доларів США, зобов`язалися його повернути до 01.12.2015 (т. 1 а.с. 111).
17.12.2011 відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 отримали в борг від ОСОБА_4 699000грн, зобов`язалися повернути борг до 17.12.2012 (т. 1а.с.112).
02.05.2012 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали в борг від ОСОБА_4 633 000грн, зобов`язалися повернути до 01.12.2012 (т. 1а.с.113).
28.01.2016 відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за позикою отримали в борг 175 000грн та зобов`язалися повернути до 01.08.2016 (т. 1 а.с.114).
14.02.2016 ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4 в борг грошові кошти у розмірі 425 000грн та зобов`язався повернути борг до 01.02.2016 (т. 1 а.с.115).
31.03.2016 ОСОБА_1 отримав  від ОСОБА_4   в борг грошові кошти у розмірі 9500 доларів США та зобов`язався  повернути борг до 02.08.2016 (т. 1 а.с. 116). 
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається зі свідоцтва про смерть, виданого 30.06.2018 Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, (т. 1 а.с.  8). 
За довідкою приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лупінової Н.Є. № 389/02-14від 30.12.2018, 18.07.2018  було заведено спадкову справу № 45/2018 після померлого ОСОБА_4 , за заявою доньки померлого - ОСОБА_3 , яка є спадкоємицею на все майно за заповітом (т. 1 а.с.  17).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду 
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За положеннями ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи (п. 1); невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (п. 3); порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (п. 4).
Вивчивши доводи апеляційної скарги і відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині стягнення боргу за договором позики, оформленим розпискою від 01.11.2011, виходячи з наступного. 

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 1046 ЦК України зазначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно  до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України  позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України).
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва. 
Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
За положеннями ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_3 і відповідні їм правовідносини, в частині заборгованості ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за договорами позики, оформленими розписками 09.03.2011 (2509000грн зі строком повернення до 01.11.2017), 28.01.2016 (175000грн зі строком повернення до 01.08.2016), 14.02.2016 (425000грн зі строком повернення до 01.08.2016), 31.03.2016 (9500долСША зі строком повернення до 02.08.2016). Поясненням сторін та наданим доказам у вказаній частині суд дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення вказаних позовних вимог через невиконання боржниками взятих на себе перед первісним кредитором ОСОБА_4 грошових зобов`язань, право вимоги до яких успадкувала позивачка. 
В апеляційній скарзі відповідачі посилаються на удаваність договору позики, оформленого їх розпискою від 09.03.2011 про позичання у ОСОБА_4 2509000грн, який без фактичної передачі грошей є за своєю природою укладеним між сторонами попереднім договором купівлі-продажу, що дійсно мали на меті сторони з метою гарантування укладення в подальшому договору купівлі-продажу будинку, і за яким ОСОБА_4 бажав придбати їх домоволодіння АДРЕСА_1 , має природу.
З таким доводом колегія суддів не погоджується, оскільки такі аргументи не підтверджені будь-якими належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами, та направлені на уникнення виконання взятого на себе грошового зобов`язання, строк на пред`явлення вимог за яким не сплив і для спадкоємця позикодавця ОСОБА_4 - позивачки ОСОБА_3 . 
Тим більше, безпосередньо в самому тексті цієї розписки йдеться про мету отримання позичених грошей (для поповнення оборотних коштів ПП МІГІС і придбання сільгосптехніки), що не є дотичною до теми придбання купівлі-продажу нерухомого майна в подальшому чи до питання зарахування цих коштів в рахунок будь-якої майбутньої угоди. 

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення боргу з ОСОБА_1 за договорами позики, оформлених розписками від 14.02.2016 (425000грн) та від 31.03.2016 (9500долСША), в загальній сумі 689388,80грн, суд з достатньою переконливістю і обґрунтуванням зібраними по справі матеріалами і доказами, яким надана належна оцінка, дійшов висновку про те, що заявлені в розписках позичальником цілі (для виплати зарплати ПП МІГІС і оплати оренди паїв для цього підприємства) не є свідченням того, що такі кошти отримувалися саме приватним підприємством і на потреби саме цього підприємства. З такими висновками колегія суддів апеляційного суду погоджується, оскільки в ході розгляду справи в суді першої інстанції не було надано будь-яких доказів, що ОСОБА_1 є  уповноваженим представником ПП МІГІС - гроші за розписками ОСОБА_1 позичав як фізична особа. Таких даних не представлено і до суду апеляційної інстанції. 

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості відповідачів за договорами позики, оформлених розписками від 09.03.2011, 28.01.2016, 14.02.2016, 31.03.2016. У зв`язку із чим рішення суду в наведеній чатині відповідно до ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін. 

Щодо договору позики, оформленого розпискою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від  01.11.2011 про отримання у борг 125000 доларів США із зобов`язанням повернення позичених грошей в строк до 01.12.2015
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 , звертаючись до суду із позовом про стягнення боргу за розпискою від 01.11.2011 не пропустила трирічний строк звернення до суду із даними позовом, оскільки про існування цієї розписки і невиконання відповідачами грошового зобов`язання вона довідалася після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1, коли було відкрито сейф і знайдені всі розписки. Суд врахував, що позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини 18.07.2018 і одразу після прийняття спадщини подала 04.01.2019 позов до відповідачів. 
В апеляційній скарзі відповідачі наголошують на спливі строку позовної давності щодо вимоги про стягнення боргу за цією розпискою від 01.11.2011 (125000 доларів США) з обумовленим строком повернення до 01.12.2015, що є було підставою для відмови у позові у вказаній частині, але чому суд не надав належної оцінки.
З такими доводами скарги колегія суддів погоджується, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Спірною розпискою від 01.11.2011 між сторонами договору позики ОСОБА_4 і відповідачами ОСОБА_9 був обумовлений кінцевий термін повернення грошей позики в розмірі 125000 доларів США - 01.12.2015.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок  правонаступництва.
Згідно із ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
Позикодавець ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті спадщина прийнята ОСОБА_3 , яка в силу визначеного п. 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України правонаступництва набула прав кредитора у грошовому зобов`язанні, що виникає з договору позики, оформленого розпискою відповідачів від 01.11.2011. 
Унормований ст. 257 ЦК України строк на звернення до суду із позовом про стягнення суми боргу за цим договором позики від 01.11.2011, на який не впливає правонаступництво ОСОБА_3 , почався з кінцевої дати повернення суми позики 01.12.2015 та закінчився 02.12.2018.
Проте, позивачкою ОСОБА_3 , як правонаступником прав і обов`язків первісного кредитора ОСОБА_4 , подано позов лише 04.01.2019, тобто через 1 місяць 2 дні після закінчення строку позовної давності (02.12.2018), та за перебігом передбаченого ч. 1 ст. 1270 ЦК України строку для прийняття спадщини тривалістю в шість місяців з дня відкриття спадщини (відкрита спадщина за правилами ч. 1 ст. 1220 ЦК України ІНФОРМАЦІЯ_1, шість місяців сплинуло 26.12.2018). 
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка посилається на те, що нею не порушено строки позовної давності щодо розписки від 01.11.2011 зі строком виконання зобов`язання до 01.12.2015), оскільки для неї строк позовної давності відліковується від дня, коли вона довідалася про існування розписки після смерті батька - а це дата ІНФОРМАЦІЯ_2 , коли відкрили належний батькові сейф, в якому і були виявлені розписки подружжя ОСОБА_9 , та нею було прийнято спадщину, за чим одразу 04.01.2019 послідувало її звернення до суду із даним позовом. 
З такими доводами колегія суддів не може погодитись внаслідок їх непереконливості, зважаючи на наступні встановлені судом обставини, яким не в достатньому ступеню надана належна оцінка з огляду на вищеокреслені норми матеріального права.
Так, за свідченнями цивільної дружини померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_5 родині було відомо про неодноразове позичання ОСОБА_9 коштів у борг. ОСОБА_4 тримав боргові розписки у сейфі, а ключі були тільки в нього. Після смерті ОСОБА_4 , коли відкрили сейф, то знайшли всі розписки. 
А юридично значиму дію, направлену на прийняття спадщини, у вигляді подання заяви про відкриття спадщини ОСОБА_3 вчинено 18.07.2018, коли за даними нотаріуса і було заведено спадкову справу.  
Оскільки вся родина ОСОБА_4 , не виключаючи єдину спадкоємицю за законом ОСОБА_3 , що звернулася із заявою про прийняття спадщини, знала про існування розписок Мігоцьких ще за життя спадкодавця, то вкрай непереконливими є доводи позивачки з приводу часу, коли вона довідалася про існування спірних розписок, зокрема від 01.11.2011, лише 30.12.2018. Визначена позивачкою обставина не доведена доказами, достатніми в своїй сукупності для встановлення істини. Показання ОСОБА_5 на те, що вона, будучи достеменно обізнаною про існування боргових розписок Мігоцьких, відкрила сейф лише у грудні 2018 року (т. 2 а.с. 11), не є достатніми в розумінні ст. 80 ЦПК України, оскільки після смерті спадкодавця вже сплинуло понад півроку, а сама ж спадкоємиця ОСОБА_3 зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини задовго до цього - ще 18.07.2018 і їй нічого не перешкоджало виявити свої права нового кредитора, впорядкувати свої спадкові права шляхом здобуття розписок в помешканні спадкодавця, який залишив на неї заповіт, одразу після його смерті або в період часу звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.       
Внаслідок успадкування від батька права вимоги до позичальників Мігоцьких за розпискою від 01.11.2011 в тому ж обсязі прав і строків, які існували у первісного кредитора ОСОБА_4 (включаючи право заявити позов в межах строку позовної давності до 01.12.2015), для позивача актуальним було звернення до суду із даним позовом в строк до 01.12.2018, чим позивачка не скористалась. 
Ознак переривання позовної давності колегією суддів не встановлено і наявність обставин непереборного характеру для своєчасного звернення суду із вимогою про стягнення боргу за вказаною розпискою, що свідчили б про поважність причин пропуску цього строку в ході апеляційного перегляду справи не виявлено.   
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що строк позовної давності за розпискою від 01.11.2011 не сплинув. 
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
З`ясовано, що до ухвалення оскарженого рішення, а саме на стадії подання зави про перегляд заочного рішення, представником відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо заявлених ОСОБА_3 позовних вимог (т. 1 а.с. 126зв-127). Аналогічна заява про сплив строку позовної давності заявлена безпосередньо відповідачами в їх заяві від 30.06.2020 (т. 1 а.с. 222зв-226). 
За положеннями ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
За наведених обставин, апеляційний суд доходить до висновку про наявність підстав за п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України для скасування судового рішення в частині задоволення позовних вимог за договором позики, оформленим розпискою від 01.11.2011, зі стягненням з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в числі загального боргу 3478800грн, що еквівалентно 125тис.долСША, - з ухваленням нового рішення у відповідній частині про відмову в задоволенні цих вимог за спливом строку позовної давності внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального права і  недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. 
В решті рішення підлягає залишенню без змін з огляду на вищенаведене мотивування.

Щодо судових витрат
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки рішення суду першої інстанції апеляційним судом скасовується в частині, що змінює загальну суму присудженої заборгованості, то підлягають перерозподілу судові витрати зі стягненням з відповідачів на користь позивачки: судового збору, пов`язаного із розглядом справи в суді першої інстанції, пропорційно до частково задоволених вимог за наслідками розгляду справи в суді першої і апеляційної інстанцій: 
- з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - загалом 9605грн (максимальна ставка судового збору за подання позовної заяви з урахуванням ціни позову і присудженого боргу 6 162 800грн), з яких по 4802,50грн. з кожного з відповідачів;
- з ОСОБА_1 - 6893,89грн (ставка судового збору за подання позовної заяви 1% від присудженого боргу з цього відповідача 689388,80грн), що тягне за собою зміну рішення у відповідній частині. 
А за наслідками апеляційного перегляду скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 підлягає компенсації останнім за рахунок позивачки та частина сплаченого судового збору, пропорційно до якої відповідачам по їх апеляційній скарзі вимоги задоволені, а позивачці - відмовлено - в обсязі 51% (суд першої інстанції присудив до стягнення 6852188,80, що становить 100%; за наслідками апеляційного перегляду позов остаточно задоволений на 6852188,80-3478800=3373388,80грн, що становить 49% - задоволена на користь ОСОБА_3 частина. Відмовна частина становить 51%), що в грошовому виразі загалом становить 7347,83грн (51% від належного до сплати судового збору за подання апеляції в сумі 14407,50грн), з них по 3673,91грн - кожному.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, суд, 

     П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 лютого 2021 року в частині стягнення боргу з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за розпискою від 01 листопада 2011 року скасувати і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у відповідній частині - відмовити.
У зв`язку із цим абзац 2 резолютивної частини рішення суду першої інстанції викласти в наступній редакції:
«Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики від 09 березня 2011 року і 28 січня 2016 року в сумі 2684000 (два мільйони шістсот вісімдесят чотири тисячі) гривень». 
В решті рішення залишити без змін. 

Це ж рішення в частині дольового стягнення судового збору з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 змінити.                                                                        
Стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати з оплати судового збору, пов`язаного із розглядом справи в суді першої інстанції в загальному розмірі 9605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) гривень, з них в рівних частках з кожного по 4802 (чотири тисячі вісімсот дві) гривні 50 копійок.  
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати з оплати судового збору, пов`язаного із розглядом справи в суді першої інстанції в розмірі 6893 (шість тисяч вісімсот дев`яносто три) гривні 89 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 частково витрати з оплати судового збору, пов`язаного із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 3673 (три тисячі шістсот сімдесят три) гривні 91 копійки.  
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 частково витрати з оплати судового збору, пов`язаного із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 3673 (три тисячі шістсот сімдесят три) гривні 91 копійки.  

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 

Повний текст постанови складено 31 серпня 2021 року.

Судді:                                                                           С.А.Попова

            Є.Є.Мальцева

О.М.Пономарьова