Номер провадження: 22-ц/813/3201/21 
Номер справи місцевого суду: 500/4430/19
Головуючий у першій інстанції Жигулін С. М.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів Гірняк Л.А., Цюри Т.В.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 червня 2020 року, постановленого під головуванням судді Жигуліна С.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору первинної профспілкової організації Ізмаїльського порту про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, -
в с т а н о в и в:
У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (надалі ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України»), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору первинної профспілкової організації Ізмаїльського порту про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила:
- поновити її на посаді контролера на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії ДП «Адміністрації морських портів України»;
- стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України», в особі Ізмаїльської філії ДП «Адміністрації морських портів України» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 217822,88 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.;
- допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один календарний місяць у розмірі 24860,22 грн.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що за наказом №85-ос від 15 травня 2019 року її було звільнено з посади контролера на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України» за ст. 40 п.1 КЗпП України за скороченням чисельності та штату. Вважає звільнення незаконним з урахуванням того, що звільнення проводилось без консультації з профспілковим комітетом, а скорочення штату фактично не відбулось. Окрім того відсутня згода профспілкового комітету на її звільнення. Її повідомили про вакантні посади, разом із тим вони її не задовольняють через нерівноцінність.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 червня 2020 року ОСОБА_2 у задоволені позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду,ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають істотне значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було надано правову оцінку факту відсутності істотних змін умов праці, і наявності підстав для проведення процедури скорочення та звільнення позивача, рішення про звільнення позивача було прийнято без попередньої згоди первинної профспілкової організації, також відповідачем недотримана процедура переважного права на залишення на роботі позивача.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України» зазначає, що рішення законне та обґрунтоване, є вірним по суті спору та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, а підстав для його скасування, доводи апеляційної скарги не містять.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що наказом від 11 жовтня 2017 року № 298 на ДП «АМПУ» з метою удосконалення процесу надання охоронних послуг по охороні морських портів створено робочу групу, до складу якої увійшов представник Ізмаїльської філії.
24 жовтня 2017 року начальник адміністрації Ізмаїльського морського порту направив заступнику голови ДП «АМПУ» з морської та внутрішньої безпеки лист, в якому зазначив, що за результатами проведеного дослідження розрахунки свідчать про економічну доцільність залучення сторонніх охоронних організацій з вартістю послуг в межах вказаного тарифу.
Упродовж часу роботи робочої групи ДП «АМПУ» прийнято висновок, який затверджено головою робочої групи 02 листопада 2017 року та погоджено виконуючим обов`язки голови ДП «АМПУ», на підставі чого винесено окреме доручення від 04 грудня 2017 року № 69 в частині опрацювання питань та заходів щодо оптимізації чисельності та штату працівників охорони та пом`якшення несприятливих наслідків реформування у колективах служби морської безпеки.
Листом від 14 лютого 2018 року № 10/1/06-64 ДП «АМПУ» отримано висновок ДП «Науково-дослідний проектно-конструкторський інститут морського флоту України» щодо доцільності здійснення ДП «АМПУ» оптимізаційних заходів щодо залучення сторонніх охоронних послуг для підтримання режиму перебування в окремих морських портах для отримання запланованої економічної ефективності (розрахункової економічної вигоди) від таких заходів, за умови проведення тендеру з визначення переможця для надання послуг за ціновим критерієм, а також при обов`язковому додержанні всіх передбачених чинним законодавством процедур та здійснення інших необхідних заходів щодо вирішення виникаючих соціальних проблем, в тому числі щодо пріоритетного працевлаштування вивільнюваних працівників вважається доцільним.
На підставі викладеного, 14 травня 2018 року відбулась нарада керівництва Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» щодо запровадження змін в організації виробництва і праці служби морської безпеки, на якій було визнано доцільними зміни в організації виробництва та праці служби морської безпеки та передачу функцій з підтримання режиму перебування і переміщення в морському порту стороннім організаціям.
Згідно висновку судового експерта від 18 червня 2018 року № 1/05-18 в результаті порівняння розрахункових показників витрат на забезпечення роботи ЗОМП (загони охорони морського порту), які визначені на підставі відомостей, наданих для проведення дослідження з витратами на роботу ССОО (сторонні спеціалізовані охоронні організації) за умови збереження складу та вартості витрат на утримання ЗОМП та оплату роботи ССОО впродовж 2018 року встановлено, що загальна вартість на утримання ЗОМП, яка складається з витрат на оплату праці та інших витрат, пов`язаних з забезпеченням функціонуванням ЗОМП, та скорочується у випадку заміни ЗОМП на ССОО, розрахована на 12 календарних місяців, перевищує витрати на оплату роботи ССОО на 32 387,40 тис. грн. Економічний ефект у випадку заміни ЗОМП на ССОО з 01 липня 2018 року за умови відсутності витрат на скорочення ЗОМП та збереження розрахункових витрат на утримання ЗОМП та оплату роботи ССОО станом на 31 грудня 2018 року може дорівнювати 18 892,65 тис грн. Результати дослідження підтверджують висновки про економічну доцільність зміни ЗОМП Одеської, Ізмаїльської та Іллічівської філій АМПУ на підрозділи ССОО, зазначені у висновку від 02 листопада 2017 року.
23 березня 2018 року керівництвом ДП «АМПУ» було проведено спільну нараду з представниками профспілкових організацій щодо обговорення заходів з реалізації комплексу дій, направлених на пом`якшення наслідків, пов`язаних із залученням сторонніх охоронних послуг, за результатами якої було складено протокол № 24 та вирішено, що всі організаційно-правові заходи щодо розгляду питання про можливу зміну працівників ЗОМП на охоронців приватних охоронних структур проводити з суворим дотриманням норм чинного законодавства; організувати роботу відповідних підпорядкованих структурних підрозділів, які відповідають за роботу з персоналом, щодо проведення організаційно-правових заходів з дотриманням чинного законодавства про працю відносно кожного працівника, який потенційно підпадає під можливе вивільнення, у зв`язку з проведенням тендеру на закупівлю охоронних послуг.
25 січня 2019 року між відповідачем та ТОВ «Охоронна компанія «Альфа безпека», за результатами проведеної процедури відкритих торгів, було укладено договір № 4-В-ІЗФ-19 про надання послуг з підтримання режиму перебування і переміщення в морському порту. Додатком до даного договору є Меморандум про взаємопорозуміння, основною метою якого є надання пріоритетного права на працевлаштування вивільняємих працівників відповідача.
01 лютого 2019 року Адміністрація направила до ППО Ізмаїльського порту повідомлення про заплановане скорочення чисельності штату. Також 01 лютого 2019 року Адміністрація направила повідомлення про заплановане скорочення чисельності штату Голові професійної спілки працівників морського транспорту України.
05 лютого 2019 року ДП «АМПУ» видано наказ № 17/14 «Про скорочення чисельності та штату служби морської безпеки» про виключення з 16 травня 2019 року із штатного розпису Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» штат та чисельність загону охорони морського порту СМБ, а саме - посаду контролера на контрольно-пропускному пункті з посадовим окладом 5 300,00 грн. - 48 штатних одиниць.
05 лютого 2019 року ДП «АМПУ» направила   ОСОБА_2 попередження про вивільнення з 15 травня 2019 року. З вказаним попередженням   ОСОБА_2 22 лютого 2019 року була ознайомлена особисто.
22 лютого 2019 року   ОСОБА_2 були надані пропозиції про переведення на посаду, яким запропоновано ознайомитись із списком вакантних посад філій ДП «АМПУ» станом на 18 лютого 2019 року. З вказаними пропозиціями   ОСОБА_2 22 лютого 2019 року була ознайомлена особисто та була не згодна на переведення на запропоновані посади.
28лютого 2019 року   ОСОБА_2 ознайомилась зі списком вакантних посад філій ДП «АМПУ», на переведення на запропоновані посади не погодилась, про що особисто склала підпис. 
Також вона була ознайомлена зі списком вакантних посад06 березня 2019 року, 14 березня 2019 року, 20 березня 2019 року, 28 березня 2019 року, 05 квітня 2019 року, 09 квітня 2019 року, 17 квітня 2019 року, 11 травня 2019 року.
ОСОБА_2 є членом первинної профспілкової організації Ізмаїльського порту.
11 квітня 2019 року листом № 466/14-01-08/Вих/14 Адміністрація порту направила подання до ППО Ізмаїльського порту про надання згоди на звільнення контролерів на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії ДП «АМПУ»  в кількості 48 штатних одиниць.
Відповідно до виписки з протоколу від 23 квітня 2019 року № 56 профспілкова організація відмовила адміністрації Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» у наданні згоди на звільнення за скороченням чисельності та штату за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, в зв`язку з порушенням вимог чинного законодавства, Галузевої угоди і Колективного договору.
Наказом від 15 травня 2019 року № 85-ос позивачка звільнена з посади контролера на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України за скороченням чисельності та штату.
Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, суд першої інстанції виходив з того, що договір 4-В-13Ф-19 від 25 січня 2019 року передбачає скорочення штату контролерів на контрольно-пропускному пункті, до матеріалів справи не долучені докази про визнання договору недійсним або про його скасування. Наявність скорочення контролерів на контрольно-пропускному пункті підтверджено витягом із штатного розпису, введеного в дію з 16 травня 2019 року у порівнянні з витягом із штатного розпису веденого в дію з 15 травня 2019 року. Судом визнані обґрунтованими посилання відповідача про наявність скорочення штату контролерів на контрольно-пропускному пункті, з посади яких звільнено позивача. Також суд визнав доведеним посилання представника відповідача про те, що звільнення відбулось через відсутність обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, у зв`язку із чим відповідач на законних підставах мав право звільнити позивача без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Встановлено, що в Ізмаїльській філії ДП «АМПУ» дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності та штату працівників, що стали підставою для вивільнення 48 контролерів на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Відповідач, як роботодавець, у встановлений частиною першою статті 49-2 КЗпП України строк персонально попередив позивачку про її наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Також ДП «АМПУ» виконало інші обов`язки, передбачені статтею 49-2 КЗпП України, запропонувавши позивачці усі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам (професії чи спеціальності позивача, іншу роботу), які існували у філіях ДП «АМПУ». Своєї згоди на переведення на запропоновані посади позивачка не надала.
У відповідності до положень частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником (частина першої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»).
Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.
Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.
За змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.
Таким чином, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.
Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (статті 8 Конституції України, статті 3 ЦК України, статей 2, 263 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».
Висновки суду першої інстанції про те, що рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав відповідають вимогам закону.
Судом вірно встановлено, що 11 квітня 2019 року адміністрація Ізмаїльського порту звернулась до ППО Ізмаїльського порту з поданням про надання згоди на звільнення 48 контролерів на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України за скороченням чисельності та штату (у тому числі позивачки).
ППО Ізмаїльського порту 23 квітня 2019 року прийнято рішення № 56 про відмову у наданні згоди на звільнення за скороченням чисельності та штату за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України контролерів на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки, в переліку яких вказана позивачка.
Судом першої інстанції надана належна оцінка висновку профспілкового органу про ненадання згоди на звільнення позивачки.
За результатами такої оцінки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору не містить належного правового обґрунтування щодо відмови у звільненні ОСОБА_2 .
Зокрема, посилання ППО Ізмаїльського порту на те, що вищезазначена процедура скорочення відбувається в тому числі на підставі окремого доручення ДП «АМПУ» № 29 від 04 травня 2018 року, законність якого профспілкова організація оскаржує у судовому порядку, не могло бути підставою для відмови у наданні згоди на звільнення працівників, оскільки на час прийняття відповідного рішення вказане окреме доручення у встановленому законом порядку скасовано не було. Крім того, місцевим судом встановлено, що рішенням Ізмаїльского міськрайонного суду Одеської області від 22 липня 2019 року у справі №500/3187/18 відмовлено у задоволенні позовних вимог ППО Ізмаїльського порту до ДП «Адміністрація морських портів України» про скасування окремого доручення № 29 від 04 травня 2018 року.
Посилання ППО Ізмаїльського порту у протоколі № 56 від 23 квітня 2019 року на приписи пункти 1.3, 2.7 Галузевої угоди між Міністерством інфраструктури України, Федерацією роботодавців транспорту України і спільним представницьким органом профспілок у сфері морського транспорту щодо необхідності залучення підприємствами представників профспілкових організацій до розроблення фінансових планів у частині соціально-економічного розвитку державних підприємств також не є обґрунтованими, оскільки доказами, що містяться в матеріалах справи, підтверджено наявність відповідного соціального діалогу між ДП «Адміністрація морських портів України» та представниками профспілкових організацій, зокрема, з питань удосконалення процесу надання охоронних послуг по охороні морських портів.
З тих же підстав є необґрунтованими і посилання на пункт 2.22 вказаної Галузевої угоди щодо рекомендацій підприємствам не проводити масових звільнень працівників без проведення спеціальних консультацій з профспілками.
Крім того, звільнення 48 працівників відповідачем не підпадає під визначені частиною першою статті 48 Закону України «Про зайнятість населення» ознаки масового вивільнення працівників з ініціативи роботодавця.
Також ППО Ізмаїльського порту у протоколі № 56 від 23 квітня 2019 року не досліджені фактичні обставини, не відображені індивідуальні підстави та деталізоване правове обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення за скороченням чисельності та штату по кожному конкретному працівнику, зазначеному у поданні, окремо.
На підставі вищевикладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_2 , з підстав відсутності у рішенні ППО Ізмаїльського порту належного правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 та відповідач мав право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним, оскільки були дотримані й інші передбачені законодавством вимоги для звільнення.
Аналогічний правовий висновок, викладен ий у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 500/4406/19, провадження № 61-19233св20.
Також судом вірно зазначено про те, що оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі то у їх задоволені також слід відмовити.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було надано правову оцінку факту відсутності істотних змін умов праці, і наявності підстав для проведення процедури скорочення та звільнення позивача, рішення про звільнення позивача було прийнято без попередньої згоди первинної профспілкової організації, також відповідачем недотримана процедура переважного права на залишення на роботі позивача є безпідставними та необґрунтованими, оскількисуд навів у рішенні мотиви, з яких вбачав підстави для відмови у задоволені позову та зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги.
Вказані доводи спростовуються матеріалами справи та зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст.368, 374, 375,381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 червня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 01 липня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ Т.В. Цюра