ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

10 серпня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №578/817/20 
Номер провадження 22-ц/816/1034/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Ткачук С. С. 
з участю секретаря судового засідання – Кияненко Н.М.

у присутності :
представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Бровка Руслана Миколайовича,
відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Бровком Русланом Миколайовичем, на рішення Великописарівського районного суду Сумської області від 20 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Савєльєвої А.І. у смт Велика Писарівка Сумської області, повне судове рішення складено 27 квітня 2021 року,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог, - Сумський обласний державний нотаріальний архів, про визнання договорів купівлі–продажу недійсними та стягнення моральної шкоди, 

                                             в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, свої вимоги мотивував тим, що у 2008 році відповідачі ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  запропонували здійснювати за ним догляд, надавати матеріальну допомогу в обмін на отримання у власність, після його смерті, домоволодіння по АДРЕСА_1 , належного позивачу на праві власності.
ОСОБА_1 надав згоду на реєстрацію місця проживання відповідачів у вказаному будинку. 
У 2013 році відповідачі запропонували позивачеві укласти договір, який в повній мірі захистив би інтереси сторін, а саме договір довічного утримання. 
Відповідач ОСОБА_2 , діючи недобросовісно, усвідомлюючи, що позивач є особою похилого віку, вказаний будинок є його єдиним житлом, замість договору довічного утримання вирішив укласти договір купівлі – продажу цього житлового будинку . 
30 жовтня 2013 року між продавцем ОСОБА_1 та покупцем ОСОБА_2  укладені договори купівлі – продажу житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 . 
Після укладання оспорюваних договорів позивач ОСОБА_1 продовжував проживати у спірному будинку до поміщення його відповідачами у листопаді 2019 року до КУ «Сумський геріатричний пансіонат для ветеранів війни та праці», звідки племінниця позивача ОСОБА_4 забрала його через 3 місяці. 
Позивач вважає, що в силу свого похилого віку та стану здоров`я він помилився щодо природи оспорюваних правочинів, прав і обов`язків сторін, які за ними виникають, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договорів купівлі-продажу замість договору довічного утримання. 
Посилаючись на зазначені обставини позивач просив суд визнати недійсними договори купівлі–продажу нерухомого майна, укладені ним 30 жовтня 2013 року та стягнути з відповідачів відшкодування завданої моральної шкоди.
Рішенням Великописарівського районного суду Сумської області від 20 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки поясненням свідків, з яких вбачається, що між сторонами виникли відносини, притаманні договору довічного утримання. Надаючи оцінку показанням нотаріуса Вангородського В.В., який посвідчив освоювані правочини, суд першої інстанції не врахував правових висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2019 року по справі №193/584/16-ц, згідно з якими наявність чи відсутність помилки – неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, має визначатися не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за іншими обставинами правочину, до яких зокрема належить вік позивача, стан здоров`я позивача, його потреба у догляді та сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла, як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження продавцем проживати в будинку після укладання договору. Заявник стверджує, що оспорювані правочини вчинені ним у віці 75 років, коли він потребував стороннього догляду, тобто, саме в наслідок помилки. Позивач вважав, що після укладання договорів, відповідачі будуть здійснювати його утримання та догляд за ним довічно. Висновок суду про те, що відповідачі здійснили повну оплату за договорами купівлі-продажу нерухомого майна, достатніми доказами не підтверджуються. Заявник також не погоджується, що оплата відповідачем комунальних послуг є свідченням передачі житлового будинку покупцям, на думку апелянта, дії відповідача з утримання спірного будинку є логічними, оскільки разом з обов`язком по догляду за позивачем він узяв на себе обов`язок по сплаті комунальних послуг. 
ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції вважає законним і обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Посилається на те, що суд правомірно відмовив позивачу у задоволенні позову, оскільки в ході судового розгляду позивач не довів заявлених ним підстав недійсності оспорюваних правочинів.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Бровка Р.М., який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів цивільної справи вбачається, що 30 жовтня 2013 року між продавцем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та покупцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладено Договір купівлі – продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться на приватизованій земельній ділянці площею 0,0530 га, кадастровий номер 5922355100:01:005:0541. Ціна нерухомого майна за договором становить 50000 грн (а.с. 18-21, 150 том 1). 
На момент укладання договору в житловому будинку зареєстровані ОСОБА_1 , з 11 вересня 2009 року також зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 18-21, 42, 43 том 1).
За змістом пункту 5 договору купівлі-продажу, грошові кошти в сумі 50 000 грн за житловий будинок продавець ОСОБА_1 отримав від покупця ОСОБА_2 до підписання цього договору. Продавець ОСОБА_1 своїм підписом під договором підтвердив, факт повного розрахунку за проданий житловий будинок з господарськими будівлями і відсутність до покупця будь-яких претензій фінансового характеру щодо суми отриманої від покупця до підписання договору (пункт 6 договору).
Відповідно до пункту 9 договору купівлі-продажу житлового будинку, сторони (продавець та покупець) за цим правочином в присутності нотаріуса стверджують, що однаково розуміють значення та умови цього договору та його правові наслідки, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правильно розуміють зміст цього договору; їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину; договір відповідає їх дійсним намірам; підписання договору є підтвердженням попередніх домовленостей, відсутності взаємних претензій щодо ціни будинку, проведення розрахунку та якісного стану житла. 
В суді першої інстанції сторони не заперечували, що особисто підписали договір купівлі-продажу.        
На підставі укладеного договору нотаріусом Краснопільської державної нотаріальної контори Вангородським В.В. проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок за покупцем ОСОБА_2 (а.с. 22-24 том 1).
30 жовтня 2013 року між продавцем ОСОБА_1 та покупцем ОСОБА_2 також укладено Договір купівлі – продажу земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0530 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 25-28 том 1).
За змістом пункту 2.1 договору грошові кошти в сумі 5 000 грн за земельну ділянку продавець ОСОБА_1 отримав від покупця ОСОБА_2 до підписання цього договору (а.с. 25-28 том 1).
На підставі вказаного договору 30 жовтня 2013 року нотаріусом Краснопільської державної нотаріальної контори Вангородським В.В. проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за покупцем ОСОБА_2 (а.с. 29-30 том 1).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів підстав заявленого позову, а саме, що оспорювані договори купівлі-продажу він уклав під впливом помилки. 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
При цьому право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ст. 182 ЦК України). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 334 ЦК України).
Згідно з ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Відповідно до ч. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.
Враховуючи викладене, на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживання в спірному домоволодінні після його продажу.  
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Проте звертаючись з апеляційною скаргою, позивач не спростував встановлених судом обставин щодо правомірності укладених правочинів, зокрема, оспорювані договори купівлі-продажу від 30 жовтня 2013 року за формою та змістом відповідають вимогам чинного законодавства щодо таких правочинів, їх укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено державним нотаріусом, який встановив особи сторін, перевірив їх дієздатність і наявність волевиявлення ОСОБА_1 , як продавця, передати нерухоме майно, а саме будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку у власність другій стороні ОСОБА_2 , а також волевиявлення покупця на прийняття вказаного майна та оплату обумовленої у договорі вартості майна.
Укладені договори виконано і реалізовано шляхом підтвердження обома сторонами факту оплати вартості нерухомого майна, про що сторони зазначили у тексті договорів, а також реєстрації права власності на будинок та земельну ділянку за покупцем ОСОБА_2 .
Позивач ОСОБА_1 зазначених обставин не спростував та не довів, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між сторонами договорами купівлі-продажу.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував похилого віку позивача на час виникнення спірних правовідносин, його потребу у сторонньому догляді, були предметом дослідження місцевого суду, проте свого підтвердження не знайшли. Жодних медичних документів, які б свідчили про незадовільний стан здоров`я позивача на час укладання спірних договорів, його потребу у сторонньому догляді заявник до суду не надав. Докази на підтвердження обмеження його дієздатності у справі також відсутні.
На дату укладання оспорюваних договорів ОСОБА_1 виповнилося 75 років, проте сам лише похилий вік продавця не свідчить про те, що він не розумів та помилявся щодо природи вчинених правочинів та їх наслідків. 
Крім того, посвідчуючи оспорювані договори нотаріус переконався у тому, що сторони на момент їх підписання однаково розуміли значення та умови договорів, їх зміст та правові наслідки, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі; договори не мають характеру фіктивних або удаваних правочинів, відповідають дійсним намірам сторін.
Колегія суддів погоджується, що продовження проживання позивача у проданому будинку, не є безумовною підставою для визнання оспорюваних договорів недійсним, оскільки позивач користувався жилим приміщенням для проживання з дозволу нового власника з огляду на родинні відносини між сторонами.
Твердження заявника апеляційної скарги щодо неврахування місцевим судом висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 10 жовтня 2019 року по справі №193/584/16-ц щодо сукупності обставин, які підлягають встановленню, достатніх для висновку про вчинення правочину під впливом помилки, є безпідставними. 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції пересвідчився у дотриманні сторонами та державним нотаріусом вимог чинного законодавства при укладанні оспорюваних договорів, вільному волевиявленні, як продавця так і покупця, розумінні ними змісту правочину, прав та обов`язків сторін правочину, надав оцінку доводам щодо віку та стану здоров`я позивача на дату укладання договорів, його потреби у догляді та сторонній допомозі, також врахував обставину подальшого проживання продавця у будинку після укладання договору, оцінивши всі наявні у справі докази у їх сукупності, правових підстав для висновку про вчинення позивачем оспорюваних правочинів під впливом помилки не встановив.
За таких обставин доводи сторони позивача про те, що він мав на меті укласти договір довічного утримання і помилився щодо юридичної природи укладених договорів належного підтвердження не знайшли.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.
Установивши, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, які оцінені судом першої інстанції з додержанням вимог процесуального закону; суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
                                                       п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Бровком Русланом Миколайовичем, залишити без задоволення.
Рішення Великописарівського районного суду Сумської області від 20 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 12 серпня 2021 року.

Головуючий -                                                              О. І. Собина

Судді:                                                                          О.Ю.Кононенко  

                С.С.Ткачук