ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2021 року	Львів	Справа № 300/2021/21 пров. № А/857/10947/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                      Святецького В.В.          
суддів                                                                            Гудима Л.Я., Довгополова О.М.
з участю секретаря судового засідання                     Хітрень О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного регіонального управління Міністерства юстиції (місто Івано-Франківськ) на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року в справі №300/2021/21 (головуючий суддя Григорук О.Б., час ухвалення 17:12 год., м. Івано-Франківськ, повне судове рішення складено 17 травня 2021 року) за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного регіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного регіонального управління Міністерства юстиції, в якому просила визнати протиправними та скасувати постанови від 19.04.2021: про стягнення виконавчого збору ВП №51699919, про відкриття виконавчого провадження ВП №65203393 та про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ВП №65203393.
Рішенням від 17 травня 2021 року Івано-Франківський окружний адміністративний суд позов задовольнив повністю.
Визнав протиправною та скасував постанову головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 19.04.2021 про стягнення виконавчого збору ВП №51699919. 
Визнав протиправною та скасував постанову головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 19.04.2021 про відкриття виконавчого провадження ВП №65203393. 
Визнав протиправною та скасував постанову головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 19.04.2021 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ВП №65203393. 
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного регіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою норми Закону України ,,Про виконавче провадження” в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних постанов, якими передбачено, що сума виконавчого збору не залежить від вчинення державним виконавцем виконавчих дій, а стягується у розмірі 10 відсотків від загальної суми, яка підлягає стягненню за виконавчим документом.
Звертає увагу, що судом наведено правову позицію Верховного Суду у справі №420/1536/19 від 31.03.2021, однак, у вказаній справі викладені обставини, які не співпадають з обставинами, що настали в межах виконавчого провадження в даній справі, оскільки підставою для закінчення виконавчого провадження стала заява про відсутність заборгованості.
З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову. 
Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що постановою головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (надалі також - головний державний виконавець) від 19.04.2021, на підставі  п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України ,,Про виконавче провадження”  закінчено виконавче провадження ВП №51699919 з виконання виконавчого листа №344/6735/13, виданого 24.12.2013 про стягнення з позивача 166352,24 грн, згідно з заявою стягувача про відсутність заборгованості. Виконавчий збір у сумі 16635,22 грн виділено в окреме провадження (а.с.5).
19.04.2021 головним державним виконавцем винесено постанову ВП №51699919 від 19.04.2021 про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 16635,22 грн (а.с.6).
19.04.2021 головний державний виконавець постановою ВП №65203393 відкрив виконавче провадження з примусового виконання постанови ВП №51699919 від 19.04.2021 про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 16635,22 грн (а.с.7)
Постановою ВП №65203393 від 19.04.2021 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника головний державний виконавець, керуючись ст.ст.68, 69, 70 Закону України ,,Про виконавче провадження”, постановив звернути стягнення на доходи позивача, які вона отримує у ГУ ПФУ в Івано-Франківській області (п.1) Здійснювати відрахування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства на користь стягувача у розмірі 20% від доходу на рахунки (п.2) (а.с.8, 9).
Відповідно до протоколів ведення виконавчого листа про пенсійні відрахування по пенсійній справі №926160194211 від 05.05.2021 залишок боргу з відрахувань згідно з постановою ВП №51699919 від 05.07.2017 становить 138192,95 грн (а.с.25).
Вважаючи протиправними постанови головного державного виконавця від 19.04.2021 про стягнення виконавчого збору ВП №51699919, про відкриття виконавчого провадження ВП №65203393 та про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ВП №65203393, позивач оскаржила їх до суду.
Задовольняючи повністю адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що головним державним виконавцем не вчинено заходів примусового виконання виконавчого листа №344/6735/13, виданого 24.12.2013 про стягнення з позивача суми боргу в повному обсязі. Враховуючи наведене, відповідач протиправно, з порушенням вимог статті 27 Закону України ,,Про виконавче провадження”, прийняв оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору з боржника в розмірі 10 відсотків від суми стягнення, щодо якої не вчиняв заходів примусового виконання на всю суму боргу. Оскільки інші оскаржувані постанови є похідними від постанови про стягнення виконавчого збору, такі також підлягають скасуванню. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до    статті 1 Закону України ,,Про виконавче провадження” від 02 червня 2016 року № 1404-VIII  (надалі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому  Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим  Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього    Закону    та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього    Закону    підлягають примусовому виконанню.
За    статтею 10 Закону № 1404-VIII    заходами примусового виконання рішень є:
1)    звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2)    звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3)    вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4)    заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5)  інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини першої    статті 18 Закону № 1404-VІІІ    виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим  Законом  заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з пунктом 1 частини першої    статті 26 Закону № 1404-VIII    виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у    статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати    декларацію про доходи    та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому    статтею 27 цього Закону.
Так, відповідно до частин першої та другої    статті 27 Закону №1404-VІІІ    у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Приписами пунктів 1-6 частини п`ятої    статті 27 Закону № 1404-VIII    передбачено випадки, коли виконавчий збір не стягується. 
Частиною дев`ятою цієї ж статті 27 обумовлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39    цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Наведені обставини в межах даної справи відсутні. 
Матеріалами справи підтверджується, що виконавче провадження було закінчене у зв`язку з надходженням заяви стягувача від 16.04.2021 про відсутність заборгованості за виконавчим листом №344/6735/13, виданим 24.12.2013 Івано-Франківським міським судом. 
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України ,,Про виконавче провадження” виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Відповідно до частини третьої статті 40 Закону України ,,Про виконавче провадження” у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Приписами статей    40,    42 Закону № 1404-VІІІ    передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Частиною третьою    статті 40 Закону № 1404-VІІІ    встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої    статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою    статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої    статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною четвертою    статті 42 Закону № 1404-VІІІ    на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього    Закону    або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша  статті 42 Закону  відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Отже, з аналізу вищенаведених норм    Закону № 1404-VІІІ    (у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року), слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
Між тим,    Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесено зміни до    статті 27 Закону № 1404-VІІІ.
З урахуванням наведених змін, за змістом    статті 27 Закону №    1404    -  ІІІ    виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Тобто, з урахуванням редакцій    Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача (з 2013 року по 2021 рік), база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018    року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
Відповідно до    статті 58 Конституції України    закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої    статті 58 Конституції України    та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Отже, положення    статті 27 Закону № 1404-VІІІ    в редакції, яка була чинна до 28    серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами    статті 27 Закону № 1404-VІІІ    в редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10    відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.
З урахуванням того, що внесені    Законом України від 03 липня 2018 року №    2475-VIII    зміни до    статті 27 Закону № 1404-VІІІ    погіршили становище боржника – ОСОБА_1 , а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 16  635,22 грн і, відповідно, відкриття виконавчого провадження з виконання такого рішення органу державної виконавчої служби та винесення постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12    серпня 2020 року в справі № 1340/5053/18, від 28.10.2020 у справі 400/878/20.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, проте вважає помилковими мотиви, якими керувався суд, задовольняючи позов. Підставою задоволення позову в цій справі має бути необхідність застосування до спірних правовідносин приписів  статті 27 Закону №        1404-VІІІ  в редакції, яка була чинною до 28    серпня 2018 року, оскільки у процесі виконання судового рішення становище боржника було погіршеним у зв`язку із прийняттям змін до  статті 27 Закону №        1404-VІІІ, що суперечить  статті 58 Конституції України.
Отже, рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Відповідно до   ч.1 ст. 317 КАС України   підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 317 КАС України).

Керуючись статтями 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного регіонального управління Міністерства юстиції (місто Івано-Франківськ) задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року в справі №300/2021/21  змінити,  виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 10.09.2021.