ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/5476/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Огурцов О.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року                                                                                  м. Київ

          Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                                     судді-доповідача Кузьменка В. В.,
                                     суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,
                                                            
розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Апарату Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просив стягнути з Апарату Верховної Ради України грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 82226,06 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року позов задоволено частково.
Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 138 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, апелянти подали апеляційні скарги, в яких:
- ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні уточнених позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, задовольнивши такі вимоги; 
- Апарат Верховної Ради України просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі з тих підстав, що роботодавцем по відношенню до помічника-консультанта є народний депутат України, який самостійно здійснює підбір помічників-консультантів, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів в межах загального фонду, а також несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень. Крім того, здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями.
Розгляд справи проведено у порядку письмового провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 28.11.2014 працював за строковим трудовим договором на посаді помічника-консультанта народного депутата України Князевича Р.П. на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України "Про державну службу".
27.08.2019 розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України №1305-к помічників-консультантів народних депутатів України VIII скликання Верховної Ради України, повноваження яких достроково припинено, звільнено із займаних посад 29.08.2019 у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України). Вказано провести виплату компенсацій згідно зі статтею 19 Закону України "Про відпустки" у межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України.
Згідно з додатком до цього Розпорядження № 1305-к у ОСОБА_1 наявні 138,5 днів невикористаної основної відпустки. Відповідно до розрахункового листа за серпень місяць 2019 року позивачу була нарахована компенсація за невикористану відпустку за 0,5 днів у розмірі 224,45 грн. Тобто, залишок днів невикористаної відпустки, що підлягають компенсації у позивача складає 138 календарних днів.
Листом Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України - керуючого справами від 27.09.2019 № 15/25-1576 (172291) надано інформацію на момент звільнення економії фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України ОСОБА_2 було недостатньо для того, щоб здійснити виплату компенсації за невикористану основну щорічну відпустку в повному обсязі. Здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку не вбачається можливим.
Довідкою Управління кадрів Апарату Верховної Ради України від 01.10.2019 № 20-26/2772 встановлено, що кількість календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки ОСОБА_1 за період роботи з 28.11.2014 по 29.08.2019 складає 138,5 календарних днів.
Не погоджуючись з невиплатою компенсації за невикористану основну щорічну відпустку, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач безпідставно не виплатив позивачеві при звільненні грошову компенсацію за невикористані 138 днів основної щорічної відпустки, чим порушив майнові права та інтереси позивача.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині розміру компенсації, суд зазначив, що спір стосується не розміру суми компенсації, а взагалі права позивача на її отримання. Таким чином, вимоги позивача в частині визначення ним конкретної суми, яку належить стягнути з відповідача задоволенню не підлягають.
Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини третьої статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України (абзац четвертий частини третьої статті 34 вказаного Закону).
Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів. (абзац шостий частини третьої статті 34 Закону України "Про статус народного депутата").
Відповідно до частини першої статті 4.1 Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 № 379/95-ВР, розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.
Таким чином, вказаними нормами встановлено право народного депутата визначати порядок виплат і розмір заробітної плати помічників-консультантів, проте не надано права позбавляти їх соціальних гарантій, що встановлені законом.
Згідно з частиною першою статті 3.2 Положення № 379/95-ВР помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Відповідно до частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Статтею 23 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Пленум Верховного Суду України в постанові від 06.11.1992 № 9 роз`яснив, що договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи.
Таким чином, строковий трудовий договір це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.
Суд першої інстанції вірно вказав, що оскільки позивача призначали на посаду помічника-консультанта народних депутатів України та звільняли з неї шляхом видання розпоряджень Керівника Апарату Верховної Ради України або його Першого заступника на підставі особистого подання народного депутата України, а не наказом чи розпорядженням останнього, то позивач перебував у трудових відносинах саме із Апаратом Верховної Ради України, а не із народними депутатами України, що спростовує відповідні твердження апеляційної скарги стосовно того, що роботодавцем по відношенню до помічника-консультанта є саме народний депутат України, а не відповідач.
Відповідно, видатки з виплати грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, має нести відповідач, тобто Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.
Закон України "Про статус народного депутата" не покладає на народного депутата України обов`язку виплати своєму помічнику-консультанту компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, а стаття 19 Конституції України вказує на те, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 № 769, Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.
Підпунктами 1-2 пункту 10 Положення № 769 визначено, що Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.
Колегія суддів відхиляє твердження апелянта з посиланням на відсутність бюджетних призначень на грошове відшкодування позивачу за невикористану відпустку, позаяк  відсутність відповідних асигнувань на відповідний рік не може бути підставою для невиконання вимог закону.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005 у справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Таким чином, суд зазначає, що реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (див., зокрема, рішення Європейського суду з прав людини "Ромашов проти України", "Шевченко проти України").
Обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на отримання виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України.
За правилами частини першої та третьої статті 4.4 Положення № 379/95-ВР помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.
Так, Закон України "Про відпустки" встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Згідно з частиною третьою статті 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Відповідно до частини першої, четвертої статті 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.
Положення частини першої та четвертої статті 24 Закону № 504/96-ВР кореспондуються із положеннями частин першої та четвертої статті 83 Кодексу законів про працю України.
Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.
У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.
Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Крім того, пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 № 13 передбачено, що розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, судам необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 Кодексу законів про працю України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки тільки в разі звільнення його з роботи.
Отже, як вбачається з системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади.
Законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України.
Таким чином, обґрунтованих підстав недотримання положень статті 83 Кодексу законів про працю України в частині невиплати позивачу компенсації за невикористані відпустки під час перебування позивача на посаді помічника-консультанта народного депутата України відповідачем ані в суді першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду справи не наведено.
Згідно з довідкою Управління кадрів Апарату Верховної Ради України від 01.10.2019 № 20-26/2772, кількість календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки ОСОБА_1 за період роботи з 28.11.2014 по 29.08.2019 складає 138,5 календарних днів.
Отже, відповідач безпідставно не виплатив позивачеві при звільненні грошову компенсацію за невикористані 138 днів основної щорічної відпустки, чим порушив майнові права та інтереси позивача.
Відтак, враховуючи нормативне регулювання спірних правовідносин та обставини справи, суд попередньої інстанції вірно вказав, що позивач має право на компенсацію за невикористані позивачем дні основної щорічної відпустки за рахунок Апарату Верховної Ради України, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.
Окрім того, згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі "Педерсен і Бодсгор проти Данії" зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало   закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
Так, розрахунок суми компенсації за невикористані позивачем 84 дні основної щорічної відпустки належить до повноважень Апарату Верховної Ради України, а тому суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що належним способом захисту прав та інтересів позивача в межах спірних правовідносин є зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату такої компенсації, що узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною в постанові від 26.02.2020 року по справі № 826/8319/16.
Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги звертає увагу на те, що відповідачем в апеляційній скарзі належно не спростовано факт наявності заборгованості перед позивачем, фактично обмежившись зазначенням того, що Апарат Верховної Ради України в межах спірних правовідносин не був роботодавцем ОСОБА_1 , що спростовано викладеними вище висновками судів, а відтак не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги відповідача.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги позивача щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів вказує, що оскільки розрахунок проводитиметься на підставі судового рішення у даній справи, то такі вимоги є передчасними, що вказує на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Інші доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанцій та були враховані судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційних скарг, відповідно до вимог  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Апарату Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач                                                                        В. В. Кузьменко 

Судді:                                                                                           Я. М. Василенко

                                                                                                    О. М. Ганечко